ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                              
 
16 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 482/220/22
провадження № 61-14553св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Богданової-Пуфф Тетяни Дмитрівни на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 24 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Сергієнка С. А., та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: Коломієць В. В., Самчишиної Н. В., Серебрякової Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ),
про розірвання договору оренди землі, додаткової угоди та скасування державної реєстрації речового права.
 
Позов обґрунтовано тим, що 23 червня 2005 року між нею та суб`єктом підприємницької діяльності - ФОП ОСОБА_2 було укладено договір оренди належної їй земельної ділянки площею 7,43 га, що розташована на території Бузької сільської ради, строком на 30 років, який 20 січня 2006 року було зареєстровано у Новоодеському реєстраційному окрузі (офісі) Миколаївської регіональної філії ДП  «ЦДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах» за № 040601900029. 
 
11 квітня 2012 року державним реєстратором Відділу Держкомзему у Новоодеському районі Миколаївської області Кушнір К.М. було зареєстровано додаткову угоду «Про зміну і доповнення договору» за № 482480004002351, якою у договір оренди було внесено зміни та змінено строк дії оренди з 30 на 49 років. Також у пункті 5 визначено, що нормативна грошова оцінка становить всього 123 999,44 грн, а в пункті 9 погоджено виплату орендної плати в розмірі 3 720 грн на рік.
 
Вважає, що орендар порушує умови договору та систематично не виплачує орендну плату своєчасно і в повному обсязі, зокрема за 2005-2022 роки не нараховував індексацію та не переглядав розмір орендної плати, не зважаючи на її вимоги та умови договору. Також орендар взагалі не виконав пункт 14 договору оренди земельної ділянки, згідно з яким у разі невнесення орендної плати у строки, визначені договором, справляється пеня у розмірі 0,3 % несплаченої суми за кожен день прострочення.
 
Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 07 листопада 2022 року, ОСОБА_1 просила суд:
- припинити шляхом дострокового розірвання договір оренди землі від 23 червня 2005 року, укладений між нею та суб`єктом підприємницької діяльності
ОСОБА_2 , зареєстрований у Новоодеському реєстраційному окрузі (офісі) Миколаївської регіональної філії ДП «ЦДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах» за № 040601900029, номер запису про інше речове право 24197135 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 19 грудня
2017 року, із припиненням шляхом дострокового розірвання додаткової угоди «Про зміни і доповнення договору» від 11 квітня 2012 року за номером
№ 482480004002351;
- скасувати державну реєстрацію іншого речового права.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
 
Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 24 квітня
2024 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду
від 23 вересня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що позивачем не доведено наявності підстав для розірвання спірного договору зі змінами і доповненнями, а саме факту систематичного порушення відповідачем обов`язку зі сплати оренди.
Суди встановили, що за період з 2011 року до 2018 року відповідач сплачував позивачці орендну плату в розмірі, який більший за розмір орендної плати, що був передбачений в договорі оренди землі та в угоді про зміну та доповнення договору. Позивачка не довела, що відповідачем орендна плата сплачувалася у розмірі меншому, ніж належало із урахуванням індексації та пені за простроченні зобов`язання.
Посилання представника позивачки на те, що підписи у розписках і відомості про отримання орендної плати виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою, -                                              не підтверджені належними і допустимими доказами.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
31 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Богданова-Пуфф Т. Д. через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області                            від 24 квітня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду                          від 23 вересня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить суд скасувати оскаржувані судові, ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
 
Підставами касаційного оскарження рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 24 квітня 2024 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду
від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1285/17 (провадження № 12-201гс18),
від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17 (провадження № 14-338цс19),
від 09 листопада 2021 року у справі № 635/4233/19 (провадження № 14-139цс20) та у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18), від 10 жовтня 2019 року у справі № 293/1011/16-ц (провадження № 61-29970сво18), від 10 серпня 2022 року у справі № 426/6529/20 (провадження № 61-15549св21);
- суд не дослідив зібрані у справі докази;
- суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;
- суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій проігнорували доводи позову ОСОБА_1 про невиконання ОСОБА_2 умов договору, систематичну несплату з 2005 року до 2023 року включно оренди, з урахуванням індексації та пені за прострочені зобов`язання, порушення строку виплат.
Відповідач не переглядав розмір орендної плати згідно з умовами договору про оренду землі, у тому числі з урахуванням інфляції, індексації, зміни нормативно-грошової оцінки землі, прожиткового мінімуму.
Суди ухвалили оскаржувані рішення на підставі підроблених та сфальсифікованих доказів: відомостей та розписок, наданих відповідачем, про отримання позивачкою орендної плати.
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у грудні 2024 році, представник  ОСОБА_2 - адвокат Скотников О. М. заперечує проти доводів сторони позивачки, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Богданової-Пуфф Т. Д. залишено без руху
з наданням строку для усунення її недоліків.
 
06 листопада 2024 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Богданової-Пуфф Т. Д. про виправлення описки в ухвалі Верховного Суду від 04 листопада 2024 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2024 року продовжено представнику ОСОБА_3 - адвокату Богдановій-Пуфф Т. Д. строк для усунення недоліків, вказаний в ухвалі Верховного Суду від 04 листопада 2024 року.
 
20 листопада 2024 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Богданової-Пуфф Т. Д. про усунення недоліків з додатками.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Богданової-Пуфф Т. Д., витребувано матеріали цивільної справи з Новоодеського районного суду Миколаївської області.
 
У січні 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим 22 березня 2002 року на підставі розпорядження Новоодеської РДА від 22 лютого 2002 року № 75, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, загальною площею 7,43  га, в межах території Бузької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, призначеної для товарного сільськогосподарського виробництва (т. 1, а. с. 15-16).
 
23 червня 2005 року між ОСОБА_1 та ПП ОСОБА_2 укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 30 років. Договір оренди землі зареєстрований в Новоодеському реєстраційному окрузі (офісі) Миколаївської регіональної філії ДП «ЦДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах» та вчинено запис у Державному реєстрі земель від 20 січня 2006 року за № 040601900029, що підтверджується відміткою у договорі (т. 1, а. с. 11-14). 
 
Відповідно до пункту 9 вказаного договору орендна плата вноситься орендарем                 у формі та розмірі 1 000 грн на рік, у тому числі 1 000 грн - у грошовій формі, або               в натуральній формі - за бажанням орендодавця сільськогосподарською продукцією по договірним цінам на момент розрахунку.
 
Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції (пункт 10).
 
Орендна плата вноситься у такі строки: у грошовій формі - один раз на рік до 20-го числа першого за звітним роком місяця, натуральна - до 20-го числа останнього у звітному році місяця.
Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами (пункти 11, 12).
 
Розмір орендної плати переглядається один раз на три роки у разі, зокрема, зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції (пункт 13).
 
У разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,3 % несплаченої суми за кожний день прострочення (пункт 14).
 
11 квітня 2012 року у Відділі Держкомзему у Новоодеському районі за № 48248000400235 зареєстровано Угоду про зміну і доповнення договору оренди землі, зареєстрованого 20 січня 2006 року за № 040601900029, згідно з якою сторони дійшли згоди пункт 9 первісного договору оренди викласти у новій редакції: форма та розмір орендної плати встановлено в сумі 3 720 грн. Крім того даною Угодою продовжено строк дії договору на 49 років (т. 1, а. с. 29).
 
Відповідно до пунктів 10, 11 договору оренди землі від 23 червня 2005 року обчислення орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексу інфляції; орендна плата вноситься щорічно до 20-го числа першого за звітним роком місяця, натуральна - до 20-го числа останнього у звітному році місяці.
 
Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2020 року у справі № 482/361/19 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПП  ОСОБА_2 про розірвання договору оренди землі від 23 червня 2005 року та додаткової угоди до нього від 11 квітня 2012 року, укладених між нею та суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2 , відмовлено (т. 3, а. с. 99-104).
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 липня 2020 року у справі № 482/361/19 прийнято відмову ОСОБА_1 від апеляційної скарги на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2020 року. Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2020 року                            закрито.
 
На підтвердження відсутності заборгованості з орендної плати ОСОБА_2 надав суду:
копію квитанції від 23 січня 2020 року про переказ ОСОБА_1 орендної плати за 2019 рік в розмірі 4 885 грн. (т. 1, а. с. 46);
розписку ОСОБА_1 від 2020 року про отримання нею від ОСОБА_2 5 887,71 грн орендної плати (т. 1, а. с. 45);
відомість про виплату ОСОБА_1 орендної плати за землю у 2020 році: 01 червня 2020 року - 2000 грн, 17 червня 2020 року - 4 000 грн, 09 липня 2020 року - 3 000 грн (т. 1, а. с. 51).
 
Встановлено, що на виконання постанови головного державного виконавця Новоодеського РВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) від 15 травня 2020 року про арешт коштів боржника, що перебувають у третіх осіб, винесену у ВП НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 482/1113/19 від 04 лютого 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 боргу, ОСОБА_2 перерахував 18 січня 2022 року та 07 листопада 2022 року на зазначений у постанові рахунок належну ОСОБА_1 орендну плату у сумі 4 739,60 грн за 2021 рік та у сумі 4 739,60 грн за 2022 рік відповідно (т. 1, а. с. 48; т. 3, а. с. 161-163).
 
Згідно з висновком спеціаліста Відокремленого підрозділу Приватного підприємства «Консалтинг Експерт Груп» Діктум-Фактум «Центр Експертиз та оцінки» Михайлова В. О. № 13 від 12 липня 2022 року, наданим стороною позивача, підписи від імені ОСОБА_1 , зображення яких наявні в технічних зображеннях:
угоди про зміну і доповнення Договору оренди землі від 23 червня 2005 року укладеної між ОСОБА_1 (Орендодавець) та ПП ОСОБА_2 (Орендар);
розписки ОСОБА_1 про отримання в 2020 році від ФОП  ОСОБА_2 орендної плати за договором оренди землі від 23 червня 2005 року в сумі 5 887,71 грн;
розписки ОСОБА_1 про отримання впродовж 2016 року від ПП  ОСОБА_2 коштів в сумі 24 000 грн від 17 серпня 2016 року;
2-х відомостей отримання орендної плати за землю ОСОБА_1 ;
відомості отримання грошових коштів в 2020 році ОСОБА_1 , та які були використано в якості зразка при копіюванні - виконані не гр. ОСОБА_1 , а іншою особою (т. 1, а. с. 134-153).
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Богданової-Пуфф Т. Д.                   не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
У справі, що переглядається Верховним Судом, предметом спору
є вимоги про розірвання договору оренди землі, додаткової угоди та скасування державної реєстрації речового права.
 
Правовідносини, пов`язані з набуттям права оренди на земельні ділянки, укладенням договорів оренди землі та їх реєстрацією регулювалися ЗК України, Законом України «Про оренду землі», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
 
Відповідно до частини першої статті 152 та частини першої статті 153 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
 
Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Згідно із частинами першою та другою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
 
Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
 
Відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
 
Згідно із статтями 21, 22 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю  - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється, як правило, у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральній формі. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи.
 
Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» визначено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.
 
Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року в справі № 183/262/17 дійшов висновку, що частинами першою і другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
До відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати застосуванню підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17 (провадження № 12-201гс18).
 
Аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди.
 
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 542/51/22.
 
Сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно зі статтею 531 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Чинне законодавство про оренду землі не містить заборони сплати орендної плати за майбутні періоди користування земельною ділянкою.
 
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 704/236/17, від 22 червня 2021 року у справі № 364/546/19 та від 24  травня 2023 року у справі № 542/51/22.
 
З матеріалів справи, що переглядається, відомо, що відповідно до пункту 9 договору оренди земліорендна плата вноситься орендарем, зокрема у грошовій формі                              у розмірі 1 000 грн один раз на рік до 20-го числа першого за звітним роком місяця.
 
11 квітня 2012 року у Відділі Держкомзему у Новоодеському районі за № 48248000400235 зареєстровано угоду про зміну і доповнення договору оренди землі, зареєстрованого 20 січня 2006 року за № 040601900029, згідно з якою форму та розмір орендної плати встановлено в сумі 3 720 грн.
 
Отже, у спірних правовідносинах строком є виплата орендної плати саме до 20-го числа першого за звітним роком місяця, і невиконання відповідачем обов`язку сплатити орендну плату у строк, визначений умовами договору, і є несплатою орендної плати.
 
Встановлено, що обставини сплати ОСОБА_2 орендної плати ОСОБА_1 за вказаним договором оренди вже були предметом судового розгляду у цивільній справі № 482/361/19 за позовом ОСОБА_1 до ПП ОСОБА_2 про розірвання договору оренди.
 
Згідно з рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2020 року у справі № 482/361/19 встановлено, що за 2011-2018 роки відповідач сплачував позивачці орендну плату в розмірі, який більший за розмір орендної плати, що був передбачений в договорі оренди землі та в угоді про зміну та доповнення договору, що підтверджується копіями відомостей про виплату орендної плати за землю, згідно з якими в 2011 році ОСОБА_1 отримала 6 500 грн, в 2012 році - 9 720 грн, в 2013 році - 9 720 грн, в 2014 році - 9 720 грн, в 2015 році - 13 646,28 грн, в 2016 році - 14 646,38 грн, в 2017 році - 10 575,82 грн. 
Крім того, згідно з копією розписки від 17 серпня 2016 року, виданої позивачкою відповідачу, ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 24 000 грн. в рахунок орендної плати та за квитанцією від 23 травня 2019 року ОСОБА_1 отримала орендну плату за 2018 рік в розмірі 4 488 грн.
 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року, справа № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), зазначив, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18) зазначено, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
 
Аналіз змісту зазначених постанов Верховного Суду дає підстави стверджувати, що преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта.
 
Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як сторони за договором оренди землі від  23 червня 2005 року були учасниками справи № 482/361/19, тому ухвалене у цій справі рішення має преюдиціальне значення для них під час вирішення спору у переглядуваній справі, однак лише щодо підстав, наведених в обґрунтування позовних вимог щодо систематичності сплати відповідачем оренди, обмежених періодом з 2011 року до 2018 року.
 
З огляду на зміст частини четвертої статті 82 ЦПК України, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2020 року у справі № 482/361/19 не встановлено заборгованості  ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 з оплати оренди за договором оренди землі від  23 червня 2005 року (зі змінами) за 2011-2018 роки. При цьому суди правомірно врахували, що у справі № 482/361/19 встановлено фактичну переплату відповідачем орендної плати на користь позивачки.
 
Досліджуючи питання належності виконання відповідачем обов`язку зі сплати орендної плати позивачці з 2019 року до 2021 року (моменту звернення до суду з позовом у справі, що переглядається), суди виходили з наданих відповідачем копії квитанції від 23 січня 2020 року про переказ позивачці орендної плати за 2019 рік в розмірі 4 885 грн, розписки ОСОБА_1 від 2020 року про отримання від відповідача 5 887,71 грн орендної плати, відомості про виплату орендної плати за землю, виплаченої  ОСОБА_1 у 2020 році (01 червня 2020 року - 2 000 грн, 17 червня 2020  року - 4 000 грн, 09 липня 2020 року - 3 000 грн). 
 
Крім того, у Новоодеському РВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) перебуває ВП № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 482/1113/19 від 04 лютого 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договорами позики. 
На виконання постанови державного виконавця Новоодеського РВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) у ВП НОМЕР_1 про арешт коштів боржника, що перебувають у третіх осіб, відповідач перерахував на зазначений у постанові рахунок належну ОСОБА_1 орендну плату: у сумі 4 739,60 грн за 2021 рік; у сумі 4 739,60 грн за 2022 рік, що підтверджується квитанцією та платіжним дорученням.
 
Позивачка не спростувала належними та допустимими доказами вказаних обставин, зокрема, не довела факт неналежного виконання відповідачем обов`язку з нарахування та сплати їй орендної плати за 2019-2021 роки, враховуючи при цьому встановлену преюдиційним судовим рішенням фактичну переплату оренди за 2011-2018 роки. 
 
Констатуючи про виконання підписів у розписці і відомості про отримання орендної плати іншою особою, ОСОБА_1 надала до суду першої інстанції висновок спеціаліста Відокремленого підрозділу Приватного підприємства «Консалтинг Експерт Груп» Діктум-Фактум «Центр Експертиз та оцінки» Михайлова В.О.                               від 12 липня 2022 року № 13.
 
Суди попередніх інстанцій надали оцінку указаному висновку відповідно до статей 76-80 ЦПК України, встановивши його недопустимість як доказу у справі                                       з наведенням відповідного обґрунтування таких мотивів.
 
При цьому з метою дотримання принципу змагальності цивільного судочинства суд першої інстанції роз`яснив представнику позивачки право заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, що було проігноровано останнім на користь поданого раніше висновку.
 
З огляду на це, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано вважав недоведеними твердження представника позивачки про те, що підписи у розписках і відомості про отримання орендної плати виконані                                  не ОСОБА_1 , а іншою особою.
 
За встановлених у справі обставин, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами виплату їй відповідачем орендної плати у неналежному розмірі, у тому числі з урахуванням індексації та пені за прострочені зобов`язання.
 
Оскільки позивачка не довела обставин систематичного порушення ОСОБА_2 як орендарем своїх зобов`язань щодо своєчасної сплати їй коштів як орендодавцю згідно з договором оренди землі та угоди про зміну та доповнення договору, підстави для розірвання вказаних угод відсутні. 
 
З огляду на це висновки судів про відсутність підстав для задоволення позову є правильними.
 
Висновки судів щодо вирішення спору по суті не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених в касаційній скарзі постановах.
 
Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують, фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів.
 
Слід враховувати, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
У справі, яка розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у скаржника іншої точки зору на встановлені судами обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника. 
 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом        не встановлено.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат                                  не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Богданової-Пуфф Тетяни Дмитрівни залишити без задоволення.
 
Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 24 квітня 2024  року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,      є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Г. В. Коломієць 

 
 
Б. І. Гулько

 
 
Д. Д. Луспеник