Справа № 462/2072/25                                Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н. М. 
Провадження № 22-ц/811/2826/25                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       18 листопада 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Ніткевича А.В. 
                                               суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
                               секретаря Хоцяновича О.В.
з участю представника позивача Заставного Р.А., представника відповідача ОСОБА_1 , представника третьої особи Ткачука В.В.
розглянувши у відкритму судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова Хорошуна Олександра Миколайовича на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 липня 2025 року в складі судді Галайко Н.М. у справі за позовом ОСОБА_2 до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова, з участю третьої особи Міністерство оборони України, про відшкодування майнової та моральної шкоди,-
встановив:
У березні 2025 року представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Вілінська Г.М. звернулася до суду з позовною заявою до КЕВ м. Львова, з участю третьої особи Міністерства оборони України, про відшкодування майнової та моральної шкоди.
Вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем та тривалий період часу разом з сім`єю проживає у квартирі АДРЕСА_1 (відомчий гуртожиток). За проживання у гуртожитку позивач сплачує за житлово-комунальні, а також за інші послуги відповідачу, з дозволу якого позивач заселився у квартиру АДРЕСА_1 . 
Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 17.03.2021, ОСОБА_2 на праві власності належить автомобіль «KIA Carens», державний номерний знак НОМЕР_2 . 
Відповідач надав позивачу право проїзду автотранспорту на територію вивільненого військового містечка № НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ). 
08.09.2024 припаркований автомобіль позивача «KIA Carens», державний номерний знак НОМЕР_2 знаходився на прилеглій території відомчого гуртожитку. Близько 13 год. 00 хв. цього дня на припаркований автомобіль позивача впало дерево, внаслідок чого автомобіль позивача отримав значні механічні пошкодження, а позивачу, як власнику, завдано майнової шкоди. 
З цього приводу позивач звернувся у ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області з відповідною заявою, за результатами розгляду якої йому надано письмову відповідь про відсутність даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення, у зв`язку з цим у внесенні відомостей в ЄРДР відмовлено. При цьому, за результатам перевірки встановлено, що у зверненні містяться ознаки цивільно-правових відносин, які не належать до компетенції поліції, а вирішуються судом у порядку цивільного судочинства.
Через падіння дерева на прилеглій території відомчого гуртожитку по вул. Авіаційна, 1Б у м. Львові автомобіль позивача отримав значні механічні пошкодження, а позивачу як власнику автомобіля, завдано майнової шкоди в розмірі в розмірі 211 229 грн. 36 коп., що становить вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля позивача. 
Крім матеріальної шкоди відповідач заподіяв позивачу і моральну шкоду, яку позивач оцінює в розмірі 20 000 грн. 00 коп., та вважає що саме такий розмір моральної шкоди буде виваженим, розумним та справедливим відшкодуванням за завдану йому моральну шкоду. 
Завдана моральна шкода полягає у перенесенні глибоких душевних страждань і переживань, яких позивач зазнав у зв`язку з пошкодженням його автомобіля. Також, внаслідок пошкодження автомобіля позивача, істотно змінився його звичний спосіб життя, оскільки вимушений застосовувати додаткові зусилля для організації свого повсякденного життя. 
Просив стягнути з відповідача завдану майнову шкоду в розмірі 211 229 грн. 36 коп.; стягнути з відповідача на користь позивача 20 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди, понесені судові витрати у справі в сумі 37 312 грн. 29 коп., в тому числі: витрати по сплаті судового збору в сумі 2 312 грн. 29 коп., витрати на проведення експертизи в сумі 5 000 грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 30 000 грн. 00 коп.
Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 липня 2025 року позовну заяву  ОСОБА_2 до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова, третя особа Міністерство оборони України про відшкодування майнової та моральної шкоди – задоволено частково.
Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова на користь ОСОБА_2 – 211 229 (двісті одинадцять тисяч двісті двадцять дев`ять) грн. 36 коп. матеріальної шкоди.
Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова на користь ОСОБА_2 – 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.
Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова на користь ОСОБА_2 – 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова на користь ОСОБА_2 – 2 162 (дві тисячі сто шістдесят дві) грн. 22 коп. судового збору
Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова на користь ОСОБА_2 – 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. за проведення експертизи.
Рішення суду оскаржив відповідач Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова, в особі керівника Хорошуна О.М., з рішенням не погоджується, оскільки суд першої інстанції не дослідив обставини, які мають значення для срави, не провів розгляд справи з участю сторін, внаслідок чого прийняв неправильне рішення.
Звертає увагу, що заподіяна позивачу шкода спричинена падінням дерева на його автомобіль, який припаркований на території військового містечка.
В свою чергу, КЕВ м. Львова передано на бухгалтерський облік будинок, а не прибудинкову територію, тобто відповідач не є балансоутримувачем території, а відтак і дерев.
При цьому, у гілці дерева, яка надломилася та лежить на корпусі автомобіля, ознак аварійності та сухостійкості, не виявлено.
Стверджує, що розміщення позивачем автомобіля на території військового містечка є порушенням, оскільки територія військового містечка не призначена для розміщення на ній транспортних засобів громадян.
Крім цього, погодні умови 08.09.2024 були наближеними до надзвичайних та могли спричинити такі наслідки.
Вважає, що падіння гілки дерева на автомобіль позивача сталося, як наслідок його недбалості, нехтування інформації про надзвичайні погодні умови, оскільки автомобіль було припарковано поза спеціально відведеним для цього місцем.
Також вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди.
При цьому, перепустка надає позивачу право на проїзд до території військового містечка, але у жодному разі не на паркування та стоянку на території.
Надана позивачем квитанція не містить жодного платежу за обслуговування прилеглої до будинку території, а сама територія не є прибудинковою, оскільки земельна ділянка має статус земель оборони.
Звертає увагу, що суд першої інстанції не провів розгляд справи з проведенням судового засідання та участю сторін.
Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 липня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
22.08.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивача Вілінської Г.М. на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, зазначає, що відповідальними за збереження зелених насаджень і належний догляд за ними на об`єктах благоустрою державної чи комунальної власності є балансоутримувачі цих об`єктів, відтак саме відповідач КЕВ м. Львова є відповідальним за утримання та збереження зелених насаджень по АДРЕСА_2 . Моральна шкода завдана позивачу у зв`язку з пошкодженням його майна. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, стягнути з відповідача КЕВ м. Львова на користь позивача 9000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
04.09.2025 на адресу апеляційного суду надійшли додаткові пояснення Міністерства оборони України, покликаючись на те, що позивач не є військовослужбовцем, а Міністерство оборони України не має жодного відношення до позивача, просить скасувати оскаржуване рішення та у задоволенні позову відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх представників учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що балансоутримувачем житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , а саме військового містечка № НОМЕР_3 , є відповідач КЕВ м. Львова, який повинен був слідкувати за утриманням лісонасаджень, здійсненням озеленення та благоустрою військових містечок
Таким чином, факт завдання шкоди майну позивача бездіяльністю відповідача КЕВ м. Львова, що полягала у неналежному утриманні лісонасаджень на території військового містечка № НОМЕР_3 , знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку.
Зважаючи на те, що те, що розмір майнової шкоди підтверджений висновком експерта, який є належним та допустимим доказом, відповідачем не спростовано невідповідність такого вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність», суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.
В свою чергу, зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
Внаслідок пошкодження автомобіля позивача, через бездіяльність відповідача, істотно змінився звичний спосіб життя позивача, оскільки тривалий період часу він позбавлений можливості користуватися своїм автомобілем, що становить для нього значні незручності, позивач вимушений застосовувати додаткові зусилля для організації свого повсякденного життя.
Враховуючи наведене, а також вимоги розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що на користь позивача у відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню грошова сума у розмірі 5 000 грн. 00 коп., яка є співмірною з моральними стражданнями, які заподіяні позивачу, тобто частково задовольнив вимоги у цій частині.
Також суд провів розподіл судових витрат.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 зареєстрований та проживає на території військового містечка № НОМЕР_3 у будинку АДРЕСА_3 ., на підтвердження чого позивач надав рахунок на сплату за житлово-комунальні та інші послуги (а.с. 10 -11).
Позивач ОСОБА_2 є власником транспортного засобу «KIA Carens», державний номерний знак НОМЕР_4 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1  (а.с. 9).
Згідно із перепусткою, виданою КЕВ м. Львова Міноборони України, позивачу надано право проїзду автотранспорту на територію вивільненого військового містечка № НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ) транспортним засобом «KIA», державний номерний знак НОМЕР_4  (а.с. 9 зворот).
Як зазначається, у відповіді наданій КЕВ м. Львова № 575/8/1009 від 04.03.2025 на бухгалтерському обліку КЕВ м. Львова перебуває будівля АДРЕСА_4 . Земельна ділянка площею 9,4478 га, кадастровий номер 4610136300:05:015:0002 перебуває на обліку КЕВ м. Львова (а.с. 41 зворот).
08.09.2024 ОСОБА_2 звернувся до ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області та просив зафіксувати пошкодження його автомобіля KIA Carens», державний номерний знак НОМЕР_4 на який 08.09.2024, близько 13 год. 00 хв. впало дерево, адреса: АДРЕСА_2  (а.с. 36 зворот).
За результатами розгляду звернення позивача 17.09.2024 ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області надало письмову відповідь, про те, що у зв`язку з відсутністю даних, які б вказували про наявність кримінального правопорушення та неможливістю у зв`язку з цим внесення відомостей інформації уповноваженою особою сектору дізнання до Єдиного реєстру досудових розслідувань, у внесенні заяви в ЄРДР відмовлено. За результатам перевірки встановлено, що у зверненні містяться ознаки цивільно-правових відносин, які не належать до компетенції поліції, а вирішуються судом у порядку цивільного судочинства (а.с. 37).
10.09.2024 ОСОБА_2 повідомив начальника КЕВ м. Львова, про те, що 13.09.2024 о 13 год. 00 хв. буде проведений експертний огляд його пошкодженого транспортного засобу «KIA Carens», державний номерний знак НОМЕР_4 та запропоновано бути присутнім уповноваженого представника під час проведення експертного огляду (а.с. 11 зворот-12).
Згідно із відповіддю Управління земельних ресурсів Департаменту природних ресурсів, будівництва та розвитку громад Львівської міської ради № 2403-вих-181976 від 19.12.2024 року, будівля за адресою АДРЕСА_2 розташована в межах земельної ділянки (кадастровий номер: 4510136300:05:015:0002) (а.с. 31).
Звертаючись з позовом позивач свої вимоги зводить до того, що через падіння дерева на прилеглій території відомчого гуртожитку по АДРЕСА_2 , його автомобіль отримав значні механічні пошкодження, а йому, як власнику автомобіля, завдано майнової шкоди у відповідному розмірі та заподіяно моральну шкоду, які з врахуванням судових витрат просить стягнути з відповідача.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. 
Збитки – це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.
Відповідно до статті 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно із висновком судового експерта Холодцова Д.В. за результатами проведення експертного автотоварознавчого дослідження № 22646 від 28.09.2024, вартість відновлювального ремонту автомобіля «KIA Carens», державний номерний знак НОМЕР_4 , пошкодженого внаслідок падіння дерева 08.09.2024, становить 211 229 грн. 36 коп. У висновку зазначено, що огляд автомобіля проводився 13.09.2024, у світлий час доби (розпочато о 13 год. 00 хв.) за адресою: Львівська обл., м. Львів, територія військової частини по місцю настання «Випадку» (точна адреса та геолокація не вказується з міркувань безпеки та збереження таємниці розташування в/ч під час оголошення воєнного стану), в присутності замовника дослідження. Особи, що повідомлялись про експертний огляд замовником дослідження на огляд не з`явились (а.с. 12 зворот-28).
Тлумачення статті 22, 614, 623 ЦК України свідчить, що презумпція вини особи має бути спростована тільки за умови, якщо буде встановлено, що саме внаслідок дій або бездіяльності конкретної особи завдано збитків. 
Відтак, з врахуванням цієї умови відбувається наступний розподіл тягаря доказування, а саме позивач повинен довести наявність збитків та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини.
Так, правовідносини, що виникають у сфері благоустрою населених пунктів, зокрема, утримання та благоустрою територій, які перебувають у власності та користуванні підприємств, установ, організацій та присадибних ділянок громадян, прибудинкових територій багатоквартирних та малоповерхових житлових будинків регулюються Законом України "Про благоустрій населених пунктів", Правилами благоустрою міста, затверджених органами місцевого самоврядування та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до статті 12 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.
Колегія суддів виходить із пункту 7 частини першої статті 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», де  визначено, що громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою.
Згідно зі статтею 25 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» утримання та благоустрій прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, належних до нього будівель, споруд проводиться балансоутримувачем цього будинку або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачем укладено відповідний договір на утримання та благоустрій прибудинкової території.
Відповідно до частини 5 статті 24 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» посадові особи підприємств, установ, організацій несуть відповідальність за невиконання заходів з благоустрою, а також за дії чи бездіяльність, що призвели до завдання шкоди майну та/або здоров`ю громадян, на власних та закріплених за підприємствами, установами, організаціями територіях відповідно до закону.
Частиною четвертою статті 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що негайне видалення пошкоджених дерев або кущів  (їх частин) може здійснюватися підприємствами, установами, організаціями або громадянами в разі, якщо стан таких пошкоджених зелених насаджень загрожує життю, здоров`ю громадян, а також майну громадян та/або юридичних осіб.
Згідно із статтями 18, 24 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" підприємства, установи, організації у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані утримувати в належному стані об`єкти благоустрою (їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об`єктів територію; відшкодовувати збитки та іншу шкоду, завдану ними внаслідок порушення законодавства з питань благоустрою та охорони навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, установлених законодавством України. Посадові особи підприємств, установ, організацій несуть відповідальність за невиконання заходів з благоустрою, а також за дії чи бездіяльність, що призвели до завдання шкоди майну та/або здоров`ю громадян, на власних та закріплених за підприємствами, установами, організаціями територіях відповідно до закону.
Підприємство та балансоутримувач забезпечують належне утримання і своєчасний ремонт об`єкта благоустрою власними силами або можуть на конкурсних засадах залучати для цього інші підприємства, установи та організації (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»).
Пунктом 3.2 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10 квітня 2006 року № 105 (далі - Правила), передбачено, що елементами благоустрою є: покриття доріжок відповідно до норм стандартів; зелені насадження (у тому числі снігозахисні, протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, у парках, скверах і алеях, бульварах, садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях; будівлі та споруди системи збирання і вивезення відходів; засоби та обладнання зовнішнього освітлення та зовнішньої реклами; комплекси та об`єкти монументального мистецтва; обладнання дитячих, спортивних та інших майданчиків; малі архітектурні форми; інші елементи благоустрою.
Відповідно до пункту 5.5. Правил відповідальними за збереження зелених насаджень, належний догляд за ними є: на об`єктах благоустрою державної чи комунальної власності - балансоутримувачі цих об`єктів; на територіях установ, підприємств, організацій та прилеглих територіях - установи, організації, підприємства; на територіях земельних ділянок, які відведені під будівництво, - забудовники чи власники цих територій; на безхазяйних територіях, пустирях - місцеві органи самоврядування; на приватних садибах і прилеглих ділянках - їх власники або користувачі.
Отже, відповідальною особою за збереження зелених насаджень, належний догляд за ними на об`єктах благоустрою державної власності є балансоутримувачі цих об`єктів.
Відповідно до ст. 4 ЖК України жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд).
Згідно ч. 1 ст. 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).
Наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 «Про затвердження Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» визначено, що організація квартирно-експлуатаційного забезпечення ЗС України (далі - квартирно-експлуатаційне забезпечення) – це комплекс заходів, спрямованих на безпечну експлуатацію, утримання казармено-житлового фонду, об`єктів соціально-культурного призначення, комунальних споруд та інженерних мереж військових містечок, забезпечення військових частин квартирним майном.
Відповідно до п. 1.2 вказаного Положення, військове містечко – майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом з казарменим фондом, житловим фондом, об`єктами соціально-культурного призначення, комунальними спорудами та інженерними мережами, які використовуються для його обслуговування, розміщений на відокремленій земельній ділянці, яка належить до категорії земель оборони; територія військового містечка - частина земельної ділянки з установленими межами, на якій розміщуються фонди військового містечка, що використовується для розквартирування військових частин та розміщення військовослужбовців і працівників ЗС України; утримання - комплекс заходів, спрямованих на забезпечення експлуатації, ремонту фондів і території військового містечка відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.
Основними завданнями квартирно-експлуатаційного забезпечення є утримання і експлуатація фондів військового містечка, які знаходяться в користуванні військових частин (п. 1.3 Положення).
Згідно із п. 2.1 Положення квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин здійснюється квартирно-експлуатаційними органами ЗС України, до яких відносяться квартирно-експлуатаційні відділи (квартирно-експлуатаційні частини).
Відповідно до п. 3.1 Положення на квартирно-експлуатаційну службу військової частини покладається: утримання, експлуатація і проведення своєчасного поточного ремонту фондів і територій військових містечок, квартирного майна, що передані військовій частині; слідкування за утриманням лісонасаджень, здійснення озеленення та благоустрою військових містечок.
Як вже зазначалося, будівля № 1 (гуртожиток) військового містечка № НОМЕР_3 , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться на земельній ділянці площею 9,4478 га, кадастровий номер 4610136300:05:015:0002, що перебуває на обліку КЕВ м. Львова.
При цьому, згідно із відкритої інформації з Публічної кадастрової карти України вид використання такої земельної ділянки: 15.01 Для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України, категорія - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Особливості правового режиму земель оборони визначені статтею 77 ЗК України, за частинами першою, другою та третьою якої (станом на час виникнення спірних правовідносин) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.
 
Землі оборони належать до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність (пункт «в» частини четвертої статті 84 ЗК України). 
Відповідно до статті 1 Закону України від 21 вересня 1999 року № 1075-XIV «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Відповідно до статті 1 Закону України від 27 листопада 2003 року № 1345-ІV «Про використання земель оборони» землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.
Відповідно до Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03 липня 2013 року № 448 (далі Положення № 448), організація квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України це комплекс заходів, спрямованих на безпечну експлуатацію, утримання казармено-житлового фонду, об`єктів соціально-культурного призначення, комунальних споруд та інженерних мереж військових містечок, забезпечення військових частин квартирним майном (пункт 1.1 Положення № 448).
Основним завданням квартирно-експлуатаційного забезпечення, в першу чергу, є забезпечення військових частин фондами військового містечка, територією та земельними ділянками.
Квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин здійснюється квартирно-експлуатаційними органами Збройних Сил України, до яких відносяться: Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України; територіальні квартирно-експлуатаційні управління та Київське квартирно-експлуатаційне управління; квартирно-експлуатаційні відділи (квартирно-експлуатаційні частини) (КЕВ (КЕЧ)); квартирно-експлуатаційні служби військових частин (пункт 2.1 Положення № 448).
Згідно із пунктом 5.14 Положення № НОМЕР_5 фонди військових містечок та земельні ділянки обліковуються у КЕВ.
Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що КЕВ м. Львова передано на бухгалтерський облік будинок, а не прибудинкову територію, тобто відповідач не є балансоутримувачем території, а відтак і дерев.
Що стосується доводів про те, що у гілці дерева, яка надломилася та впала на автомобіль, не виявлено ознак аварійності та сухостій кості, то такі доводи не підтверджені жодним належним доказом (висновком експерта, звітом, дослідженням), при цьому такі спростовуються самим фактом падіння такої без будь якого стороннього (механічного) сприяння, оскільки докази такого відсутні.
Більше того, згідно Правил благоустрою м. Львова, які затверджені ухвалою Львівської міської ради №376 від 21.04.2011 охорона зелених насаджень м.Львова - це система адміністративно-правових, організаційно-господарських, архітектурно-планувальних і агротехнічних заходів, спрямованих на збереження, відновлення або поліпшення виконання зеленими насадженнями відповідних функцій (п. 9.1).
Утримання об`єктів зеленого господарства містить: догляд за деревами і чагарниками, за газонами, квітниками, садовими доріжками, за садовим обладнанням; інвентаризацію зелених насаджень; охорону зелених насаджень від шкідників та хворіб; охорону природної фауни (п. 9.3).
У розділ 12 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10 квітня 2006 року № 105, передбачено, що з метою контролю за станом міських зелених насаджень здійснюються як загальні, часткові та позачергові огляди.
Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє висновок про те, що балансоутримувачем житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , а саме військового містечка № НОМЕР_3 та відповідної території, є відповідач КЕВ м. Львова, який повинен був слідкувати за утриманням лісонасаджень, здійсненням озеленення та благоустрою військових містечок, з метою контролю проводити відповідні огляди, при цьому вини внаслідок проявленої бездіяльності щодо своїх обов`язків, яка знаходиться у причинному зв`язку із завданою внаслідок неї шкодою, як і її розміру, відповідачем не спростовано.
Таким чином, факт завдання шкоди майну позивача бездіяльністю відповідача КЕВ м. Львова, у зв`язку з неналежним утриманням лісонасаджень на території військового містечка № НОМЕР_3 , як і розмір такої, доведений належними у справі доказами та жодним чином не спростований зі сторони відповідача КЕВ м. Львова.
В свою чергу, згідно з частиною другою статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, тобто груба необережність потерпілого може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, а не відмови у повному обсязі.
Натомість, як роз`яснено в абзаці 3 пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» правила статті 454 ЦК про зменшення розміру відшкодування або відмову у відшкодуванні шкоди з врахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках заподіяння шкоди майну, а також особі громадянина, однак у кожному разі підставою до цього може бути груба необережність потерпілого (знаходження в нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху і т.п.), а не проста необачність.
При цьому питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо) (абзац 3 пункту 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки").
Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.
До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин (частина друга статті 14 цього Закону).
Як з`ясовано апеляційним судом, жодних дорожніх знаків, які забороняють зупинку та стоянку автомобілів на ділянці вулиці де був припаркований позивачем автомобіль, не встановлено, при цьому у місці, де був припаркований автомобіль, жодних застережних заходів КЕВ м. Львова вжито не було.
Таким чином, сам по собі факт паркування автомобіля на території військового містечка № НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_2 , не свідчить про необережність потерпілого, яка сприяла виникненню або збільшенню шкоди, як наслідок виключає підстави для зменшення розміру відшкодування заподіяної позивачу шкоди, з врахуванням ч. 2 ст. 1193 ЦК України.
Наведене також спростовує доводи апеляційної скарги про те, що розміщення позивачем автомобіля на території військового містечка є порушенням, оскільки територія військового містечка не призначена для розміщення на ній транспортних засобів громадян, вказане суперечить наданій позивачу КЕВ м. Львова перепустці на проїзд автотранспорту.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одним із способів захисту цивільного права є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.                                                                                        
Колегія суддів виходить з того, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.                        
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.                                                                                
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.                                
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.                                                                                        
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайного характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.        
Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22).
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
Таким чином розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.
Колегія суддів звертає увагу на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.
Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 у справі №752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Колегія суддів вважає, що у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткову підставність вимог щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки врахував фактичні обставини справи та порушення прав позивача, тривалість порушеного права позивача, а також відношення до таких обставин відповідача, який і надалі заперечує підставність позовних вимог.
Таким чином, враховуючи вимоги розумності та справедливості, колегія суддів приходить переконання, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. 00 коп., яка може бути частковою сатисфакцією моральним стражданням, які йому заподіяні ушкодженням майна.
Будь які доводи з приводу розподілу судових витрат, відповідачем в апеляційній скарзі не наведені, відтак колегія суддів приходить висновку, що у зв`язку з залишенням без змін рішення суду в частині стягнення матеріального та морального відшкодування, необхідніо залишити в силі рішення суду і вчастині судових витрат.
Пропорційне стягнення судом на користь позивача судового збору, останнім не оскаржується, тому колегією суддів рішення суду у цій частині не переглядається.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення суду першої інстанції повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (ст. 374 ЦПК України).
Відповідно до статті 376 ЦПК України підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України).
Щостосується мотивів апеляційної скарги про те, що суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження справу, колегія суддів виходить з такого.
У п. 2 ч. 2 ст. 19 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (ч.4 ).
Крім того, ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачає, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Справи, що розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження, визначені статтею 274 ЦПК України.
Так, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
Таким чином, при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує:  ціну позову;  значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи;  обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення відшкодування з ціною позову 231229,36 грн. 
Згідно із ст. 187 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 06 травня 2025 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Публічний характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді.
Принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
В свою чергу, згідно з ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Врахувавши критерії, предмет спору та характер спірних правовідносин, а також те, що дана справа не підпадає під категорії, визначені ч. 4 ст. 274 ЦПК України, суд першої інстанції визнав дану справу малозначною, як таку, що є справою незначної складності.
При цьому, суд врахував, що відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Про зазначені обставини суд вказав в ухвалі від 06 травня 2025 року, яку надіслав надіслав учасникам справи в електронні кабінети, у тому числі КЕВ м. Львова (а.с. 56).
Відповідно до ч. 5 ст 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
З огляду на викладене та відсутність будь яких клопотань учасників справи про необхідність розгляду такої з повідомленням, колегія суддів вважає, що процесуальні гарантії забезпечення належного розгляду справи у суді першої інстанції не були порушені та не мали наслідком позбавлення КЕВ м. Львова мати реальну можливість представляти свої інтереси, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.
Таким чином, оскаржуване рішення по суті спору відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Що стосується доводів відзиву представника позивача на апеляційну скаргу про відшкодування витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з такого.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача.
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини.Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
       Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).                                                                                        Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
З врахуванням стадії розгляду справи, ключовим питанням щодо визначення розміру судових витрат, які були понесені позивачем ОСОБА_2 при розгляді апеляційної скарги КЕВ м. Львова на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 липня 2025 року, тобто виключно в апеляційній інстанції, з погляду їх співмірності, реальності, необхідності та складності спірних правовідносин. 
       З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача представляло адвокатське обєднання «Центр захисту при ДТП «Автопоміч» на підставі договору про надання професійної правничої допомогу від 30.09.2024 № 2Б/108 (а.с. 115-117).
До відзиву надано Детальний опис робіт (наданих послуг) від 21.08.2025, слідуючи якому вартість однієї години роботи становить 3000,00 грн., а загальна сума наданих послуг складає 9000,00 грн (а.с. 120).
Зважаючи на те, що апеляційний суд прийшов переконання про законність оскаржуваного рішення, тобто безпідставність доводів апеляційної скарги, вимоги представника позивача про стягнення на його користь витрат на правову допомогу на перший погляд є підставними.
Разом з цим, слідуючи висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Колегія суддів виходить з того, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Так, дійсно слідуючи правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 19.02.2020, справа № 755/9215/15-ц, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом з цим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Так, процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, таким чином фіксованість гонорару у договорі не безумовним обов`язком суду стягнути такий, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.
Зазначене узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, слідуючи якій заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Як зазначено Верховним Судом в постановах від 10 грудня 2019 року у справі №160/2211/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 580/2610/19 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Таким чином, враховуючи складність справи, порядок та тривалість розгляду такої, об`єм наданих послуг, колегія суддів приходить переконання, що заявлена представником позивача та узгоджена з ним сума на відшкодування судових витрат на правову допомогу є завищеною.
Так, колегія суддів звертає увагу, що представник позивача диференціювала (розділила) послуги з ознайомлення зі змістом апеляційної скарги та її правовий аналіз, підготовки та подачі відповідних процесуальних документів до суду, при цьому, такі послуги охоплюються поняттям представництва та здійснюються будь яким адвокатом у межах наданих йому повноважень та визначених законом прав.
Крім цього, вимогу про стягнення витратна правову допомогу стороною позивача заявлено у відзиві, відтак і саме обґрунтування такого могло бути наведено у цьому документі, що виключає необхідність складення окремого процесуального документа про стягнення судових витрат.
Крім цього, адвокатське об`єднання здійснювало представництво інтересів позивача з суду першої інстанції, тому добре ознайомлене із спірними правовідносинами та фактично не змінюючи правову позицію, відстоювало таку в апеляційному суді.
В свою чергу, відзив на апеляційну скаргу як процесуальний документ не належить до обов`язкових, без яких розгляд апеляційної скарги чи справи не міг би відбутися.
Таким чином, врахувавши складність спірних правовідносин (категорія справи), обізнаність представника у таких і судовій практиці з цього приводу, що презюмується, стягнення витрат на правову допомогу у розмірі, про який просить сторона відповідача не є обгрнутованим хоча б з погляду зазначених вище обставин.
При цьому, враховуючи усі обставини спірних правовідносин у сукупності, результат розгляду даної справи, складність та важливість такої для сторін, реально потрачений адвокатом час, колегія суддів вважає, що заяву про розподіл судових витрат необхідно задовольнити частковота стягнути з КЕВ м. Львова на користь ОСОБА_2 3000,00 грн. витрат на правову допомогу за за апеляційний перегляд справи, які будуть достатніми та відповідатимуть обставинам спірних правовідносин (ціні позову).
При цьому, колегія суддів враховує те, що вирішення спору у досудовому порядку чи без подання апеляційної скарги, виключало б необхідність сплати судових витрат у відповідних розмірах.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  суд, -
ухвалив:
Апеляційну скаргу представника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова Хорошуна Олександра Миколайовича – залишити без задоволення. 
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 липня 2025 року – залишити без змін.
Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львована користь  ОСОБА_2 судові витрати на професійну правову (правничу) допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок за розгляд справи в апеляційному суді.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 листопада 2025 року.

Головуючий:                                                                                 А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                           С.М. Бойко

С.М. Копняк