ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
 
08 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 754/15518/23
провадження № 61-9651св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
судді-доповідача - Сердюка В. В.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , законним представником якої є її матір ОСОБА_2 ,
відповідач -  ОСОБА_3 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба               у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бойко Сергій Олександрович, на постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року у складі колегії суддів Поліщук Н. В., Желепи О. В., Соколової В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.
 
Позов мотивовано тим, що 04 серпня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3                   у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб, актовий запис № 1033.
 
Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася позивачка  ОСОБА_1 .
 
Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 29 вересня 2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвав. 
 
Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 27 вересня 2017 року задовольнив позов ОСОБА_2 про стягнення аліментів. Стягнув із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на дочку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від усіх доходів щомісячно до досягнення повноліття дитини. ОСОБА_2 отримала виконавчий лист Деснянського районного суду міста Києва № 754/7530/17 від 09 жовтня 2017 року та звернулася до виконавчої служби для примусового його виконання. Деснянським районним відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.
 
Вказувала, що з довідки розрахунку зі сплати аліментів від 04 лютого 2021 року вбачається, що боржник сплачував аліменти нерегулярно та не в повному обсязі, 
у зв`язку з чим виникла заборгованість зі сплати аліментів, яка була погашена лише  у грудні 2020 року. На переконання позивачки, наведене свідчить про неналежне виконання відповідачем свого батьківського обов`язку щодо матеріального утримання дочки.
 
Зазначала, що 26 січня 2018 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_4 . Між позивачкою та ОСОБА_4 склалися дуже добрі, теплі, довірливі стосунки як між батьком та дочкою. ОСОБА_4 турбується про неї як про дитину, забезпечує її всім необхідним. Сім`я є міцною, щасливою, ОСОБА_5 виховується в атмосфері любові, добра, поваги, турботи.
 
Перед повномасштабним вторгненням росії в Україну матір позивачки разом із своїм теперішнім чоловіком ОСОБА_6 перебували в короткостроковому відрядженні за кордоном у Польщі. Але відповідач, перебуваючи в м. Києві, не поцікавився де знаходиться його дочка в такий важкий час, чи змогла вона виїхати із м. Києва, чи не потребує вона його батьківського піклування, підтримки та допомоги.
 
Вважала, що оскільки відповідач з 2017 року ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини, наявні усі правові підстави для позбавлення його батьківських прав.
 
На підставі викладеного просила суд позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 30 вересня 2024 року позов задовольнив. 
 
Позбавив батьківських прав ОСОБА_3 стосовно доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнув із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору 1 073,60 грн.
 
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, керувався тим, що всупереч закону та моральним засадам суспільства відповідач покладені законом на батька обов`язки не виконує, належним чином не піклується про дочку, не спілкується з нею, не вітає її з днем народження навіть у телефонному режимі та іншими святами, не проявляє до неї батьківської турботи, не цікавиться її долею, не відвідує, не турбується про фізичний та духовний розвиток, на початку повномасштабного вторгнення росією в Україну, проживаючи на невеликій відстані у місті Києві від місця проживання своєї дочки не поцікавився, де знаходиться його дитина, чи перебуває вона у безпечному місці та чи потребує його допомоги, тобто у цілому своїми вчинками ігнорував факт споріднення з дочкою з 2017 року до подання нею позову та дійшов висновку про ухилення та свідоме нехтування відповідачем батьківськими обов`язками.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Київський апеляційний суд постановою від 18 червня 2025 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 вересня 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав відмовив.
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції 
не встановив фактів, які можливо розцінювати як ухилення від виховання дитини внаслідок винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Обставини, які суд першої інстанції вважав такими, що підтверджують підстави позову, не є конкретно встановленими фактами, які давали б підстави для висновку про свідоме невиконання відповідачем батьківських обов`язків. Доказів на підтвердження того, що дії (бездіяльність) відповідача негативно впливають на фізичний розвиток позивачки як складову виховання, нормальне самоусвідомлення або мають інший негативний вплив на позивачку, матеріали справи не містять.
 
Апеляційний суд, відхиляючи доводи позивачки, вказав, що заборгованість 
зі сплати аліментів, яка мала місце до грудня 2020 року, не свідчить про ухилення відповідачем від матеріального утримання дочки та врахував, що за договором дарування квартири від 19 лютого 2016 року ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 . Крім того, апеляційний суд врахував лист від 30 жовтня 2018 року                        № 01-07-2905  Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації та протокол № 12 засідання комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 05 липня 2018 року, що підтверджують звернення відповідача до органу опіки та піклування з питань щодо участі у вихованні дитини.
 
Вважаючи неналежним доказом результати психологічного обстеження ОСОБА_1 на звернення ОСОБА_2 від 03 квітня 2018 року, апеляційний суд виходив з того, що обстеження проведено більше, ніж за п`ять років до звернення до суду                     з цим позовом (жовтень 2023 року).
 
Апеляційний суд звернув увагу, що позов ініційовано безпосередньо самою дитиною, проте вказав, що ця обставина не може бути безумовною підставою для задоволення позовних вимог з огляду на те, що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, та констатував, що ґрунтовне дослідження й оцінка всіх обставин справи у сукупності свідчить про те, що таке бажання у дитини могло виникнути під впливом зовнішніх факторів, а тому застосування такого крайнього заходу впливу на батька як позбавлення батьківських прав за встановлених у цій справі обставин не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
 
Надаючи оцінку висновку Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав стосовно неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , апеляційний суд вказав, що цей висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками. 
 
Також апеляційний суд врахував, що батько не втратив інтерес до своєї дочки, 
а позивачка не довела свідомого (навмисного) ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та його винної поведінки, та виснував, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову, оскільки підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України, для застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення її батьківських прав відсутні.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
26 липня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бойко С. О., через підсистему «Електронний суд», звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року у цій справі, у якій представник заявниці, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року та залишити в силі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 вересня 2024 року.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на пункт 1 частини другої статті 
389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанцій в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 (провадження № 14-400цс19) та у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20), від 29 вересня 2021 року                  у справі № 459/3411/18 (провадження № 61-4346св20), від 07 лютого 2024 року                     у справі № 455/307/22 (провадження № 61-5726св20), від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 (провадження № 61-29942св18), від 19 лютого 2025 року у справі                    № 147/277/24 (провадження № 61-46449св18). 
 
На переконання заявника, зібраних у справі доказів достатньо для позбавлення батьківських прав відповідача стосовно дочки. Так, апеляційний суд не надав належної оцінки тому, що згідно з  довідкою розрахунку зі сплати аліментів                         від 04 лютого 2021 року заборгованість зі сплати аліментів була наявна з червня 2017 року. Відповідач сплачував аліменти лише із зарплати, та намагався приховати від державного виконавця, що він, окрім зарплати, отримує ще дивіденди, що призвело до зниження розміру аліментів у сумі 127 531,26 грн. Основну суму заборгованості за аліментами відповідач погасив лише в грудні 2020 року.
 
Звертає увагу, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що відповідач брав участь в її шкільному житті лише до листопада 2017 року, а після переведення позивачки до іншого навчального закладу жодного разу не відвідував школу, її життям не цікавився.
 
Щодо звернення відповідача до органу опіки та піклування із заявою щодо участі                   у вихованні дитини заявниця вказує, що таке звернення відбулося у 2018 році, однак матір позивачки не була присутня під час розгляду заяви. На засідання комісією було прийнято рішення рекомендувати ОСОБА_3 вирішувати питання щодо його участі у вихованні малолітньої дочки у судовому порядку, але відповідач з відповідними вимогами до суду не звертався.
 
Зазначає, що подарована ОСОБА_3 їй квартира була спільним сумісним майном подружжя, придбана за спільні кошти батьків позивачки, при цьому саме ОСОБА_2 наполягала на даруванні вказаної квартири для уникнення спору про поділ майна подружжя. Однак протягом усього часу квартирою користується відповідач.
 
Суд апеляційної інстанції помилково не взяв до уваги висновок за результатами психологічного обстеження ОСОБА_1 за зверненням ОСОБА_2 від 03 квітня 2018 року, оскільки такий висновок підтверджує агресивну поведінку батька в сім`ї та психологічні переживання позивачки, якій на момент обстеження було 9 років. Також апеляційний суд залишив поза увагою обставини насильства в сім`ї, які підтверджуються відповіддю Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 14 серпня 
2017 року № 160аз/125/46-2017.
Крім того, апеляційний суд помилково не взяв до уваги висновок Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав від 25 січня 2024 року № 102-403, оскільки цей висновок надано в інтересах дитини, з урахуванням агресивної поведінки батька в сім`ї та свідомого уникнення від своїх батьківських обов`язків.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Верховний Суд ухвалою від 14 серпня 2025 року відкрив касаційне провадження 
у справі за поданою касаційною скаргою.
 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 
389 ЦПК України.
 
У вересні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд ухвалою від 25 вересня 2025 року справу призначив до судового розгляду.
Інші учасники справи не скористалися правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.
 
Фактичні обставини справи
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . Її батьками записані: батько - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_2 (том 1, а. с. 8).
 
Із змісту рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 вересня 
2015 року у справі № 754/11306/15-ц убачається, що батьки позивачки з 04 серпня 2007 року перебували у шлюбі. Вказаним рішенням шлюб розірвано (том 1, а. с. 13).
 
Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 27 вересня 2017 року у справі            № 754/7530/17 стягнув із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на                     ОСОБА_1 у розмірі 1/3 частини усіх видів доходу (том 1, а. с. 14).
 
Згідно з розрахунком заборгованості із сплати аліментів, складеним державним виконавцем, убачається, що відповідачем аліменти сплачувалися періодично. Станом на 01 лютого 2021 року розмір заборгованості відповідача становить 1 657,06 грн (том 1, а. с. 15).
Постановою державного виконавця від 23 лютого 2023 року відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа 
№ 754/4461/21 від 08 лютого 2023 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів за період з 01 грудня 2017 року до 30 листопада 2020 року у розмірі 75 574,03 грн (том 1, а. с. 16). Постановою державного виконавця від 21 березня 2023 року виконавче провадження ВП № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа 
№ 754/4461/21 від 08 лютого 2023 року закінчено у зв`язку із повним виконанням (том 1, а. с. 86).
 
Згідно з листом ТОВ «Приватний заклад загальної середньої освіти «Міжнародна американська школа і університет» убачається, що позивачка навчалася цьому 
закладі у 2021-2022 навчальному році. За час перебування дитини у шкільному закладі батько дитини ОСОБА_3 у школі не з`являвся, не відвідував батьківські збори, в освітньо-виховному процесі участі не брав (том 1, а. с. 19).
 
26 січня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб (том 1, а. с. 20).
 
Згідно з довідкою від 31 липня 2018 року № 114 Спеціалізованого навчально-виховного комплексу «Київські каштани» з поглибленим вивченням англійської мови убачається, що ОСОБА_1 дійсно навчалася у СНВК «Київські каштани» з 01вересня 2016 року. 17 листопада 2017 року дитина була відрахована до Українського коледжу ім. В. Сухомлинського за заявою матері ОСОБА_2 та довідки  від 16 листопада 2017 року № 275 із закладу. За період навчання батько дитини ОСОБА_3 брав участь у шкільному житті дитини - приводив та забирав дитину, цікавився успішністю, відвідував батьківські збори. Мама ОСОБА_2 також постійно цікавилась успішністю дитини, підтримувала контакт із вчителем, відвідувала батьківські збори (том 1, а. с. 81).
 
За відомостями Державної прикордонної служби від 04 жовтня 2018 року 
№ 184/Ш-14358 та від 04 жовтня 2018 року № 184/-14359 ОСОБА_3 та                       ОСОБА_1 спільно перетинали кордон, зокрема 24 квітня 2016 року, 08 травня 2016 року, 28 травня 2016 року, 29 травня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 28 серпня 2016 року, 28 жовтня 2016 року, 05 листопада 2016 року (том 1, а. с. 82-83).
 
12 березня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України. Із фабули витягу убачається, що невстановлена особа у період з квітня до грудня 2017 року підробила документи, що надають право перетину кордону ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без офіційної згоди батька ОСОБА_3 10 червня 2017 року до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України. Із фабули витягу убачається, що колишня дружина зі своїм хлопцем заподіяли тілесні ушкодження ОСОБА_3 (том 1, а. с. 109, 111).
 
За договором дарування квартири від 19 лютого 2016 року ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1  (том 1, а. с. 141-142).
 
Згідно з висновком Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав від 25 січня 2024 року № 102-403 Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києва держаної адміністрації вважала за доцільне позбавити батьківських прав батька ОСОБА_3 стосовно неповнолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2                                 (том 1, а. с. 198-203).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Наведеним вимогам оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає у повній мірі з огляду на таке.
 
Стаття 51 Конституції України визначає, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України                     (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
 
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
 
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
 
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати 
як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
 
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
 
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
 
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
 
Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема, від 19 вересня 2025 року у справі № 542/375/24 (провадження                             № 61-9700св25), від 10 вересня 2025 року у справі № 639/2319/24 (провадження № 61-8343св25).
 
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 344/23905/23, провадження № 61-1157св25, від 02 липня 2025 року у справі № 572/1759/24, провадження № 61-6751св25).
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України»                    від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
 
У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Іlya Lyapin vs russia» (заява № 70879/11) ЄСПЛ наголоcив на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав 
є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя 
з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
 
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі                                    № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах                від 07 травня 2025 року у справі № 641/6927/21 (провадження № 61-803св25),                             від 07 травня 2025 року у справі № 295/2520/23 (провадження № 61-15715св24).
 
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 144/924/24, провадження № 61-17167св24).
 
За частинами п`ятою-шостою статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 
 
Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, 
і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, 
її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу і захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, провадження № 61-9650св24).
 
У висновку Органу опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації від 25 січня 2024 року № 102-403 зазначено, що неповнолітня                 ОСОБА_1 повідомила, що наразі ніякого контакту з батьком не має, з другого класу з ним не спілкується, з днем народження батько не вітає, їй з ним не комфортно, звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав є виключно її рішенням, вважає своїм батьком вітчима ОСОБА_4 .
 
Апеляційний суд, оцінивши покладений в основу рішення суду першої інстанції зазначений висновок Органу опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації від 25 січня 2024 року № 102-403, у сукупності з іншими доказами, вказав, що висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, а тому не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.
 
Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, 
що висновок Органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не містить доказів того, що відповідач ухиляється від здійснення батьківських обов`язків, сам по собі не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.
 
Крім того, того, позиція дитини щодо позбавлення її батька батьківських прав не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні цього питання. Думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 383/1182/23, провадження № 61-2253св24.
 
Наявність заборгованості зі сплати аліментів не свідчить про ухилення батька від здійснення батьківських обов`язків, враховуючи що заборгованість зі сплати аліментів виник сплачена у грудні 2020 року. Крім того, апеляційний суд правильно взяв до уваги договір дарування квартири від 19 лютого 2016 року, за яким                   ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру, та надав належну оцінку тому, що вказана квартира хоч і перебувала у спільній сумісній власності батьків позивачки, але не спростовує факту передачі відповідачем своєї частки у нерухомому майні на користь дитини.
 
Колегія суддів не бере до уваги доводи заявниці про те, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що відповідач брав участь в її шкільному житті лише до листопада 2017 року, а після переведення позивачки до іншого навчального закладу не цікавився нею та її інтересами, спростовуються витягом з протоколу               від 05 липня 2018 року № 12 засідання комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, яким не встановлено свідомого нехтування відповідачем своїми обов`язками та не встановлено винної поведінки батька.
 
Доводи заявниці про те, що суд апеляційної інстанції помилково не взяв до уваги висновок за результатами психологічного обстеження ОСОБА_1 за зверненням ОСОБА_2 від 03 квітня 2018 року, є неспроможними, оскільки апеляційний суд надав належну оцінку наданому висновку, та правильно не взяв його до уваги, вказавши що обстеження позивачки проведено більше, ніж за п`ять років до звернення до суду із цим позовом (жовтень 2023 року).
 
Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою обставини насильства в сім`ї колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідь Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 14 серпня 2017 року № 160аз/125/46-2017 не підтверджує вчинення протиправних дій ОСОБА_3 стосовно дочки.
 
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.
 
Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України
 
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду                 від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).
 
Колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі 
№ 661/2532/17 (провадження № 61-46449св18), від 04 квітня 2024 року у справі 
№ 553/449/20 (провадження № 61-2701св24), від 07 лютого 2024 року у справі 
№ 455/307/22 (провадження № 61-16965св23), від 19 лютого 2025 року у справі 
№ 147/277/24 (провадження № 61-17253св24), від 27 січня 2021 року у справі 
№ 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20), від 29 вересня 2021 року у справі 
№ 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21), оскільки фактичні обставини 
у справі, яка переглядається, та у справах, на які містяться посилання у касаційній скарзі, є різними, а правовідносини не є подібними. Тому посилання у касаційній скарзі на зазначені вище постанови Верховного Суду є нерелевантними.
 
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність та обґрунтованість висновків апеляційного суду щодо відмови у задоволенні позову.
 
У справі, що розглядається, апеляційним судом надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судом апеляційної інстанції судового рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.
 
Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції по суті вирішення спору не спростовують та значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів. Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, що передбачено статтями                 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді. 
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення.
 
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бойко Сергій Олександрович залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                    В. В. Сердюк
 
Судді                                                                                      В. М. Ігнатенко
 
                                                                                              С. О. Карпенко
 
                                                                                              І. В. Литвиненко
 
                                                                                              І. М. Фаловська