ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року	Львів	Справа № 140/790/25 пров. № А/857/15845/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Гуляка В.В.	
 	Ільчишин Н.В.	
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2025 року у справі № 140/790/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

місце ухвалення судового рішення  	м. Луцьк	
Розгляд справи здійснено за правилами	спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи	
суддя у І інстанції	Смокович В.І.	
дата складання повного тексту рішення	не зазначена	

ВСТАНОВИВ:

        І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
У січні 2025 року до Волинського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі – відповідач)  у якій позивач просив суд:
- визнати протиправними дії відповідача щодо не проведення перерахунку та виплати пенсії по інвалідності з урахуванням надбавки (підвищення) до пенсії як інваліду 2 групи внаслідок війни в розмірі 350 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до  Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області провести перерахунок та виплату пенсії позивачу та встановити з 28.07.2024 надбавку (підвищення) до пенсії як інваліду 2 групи внаслідок війни в розмірі 350 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до  Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2025 року у справі № 140/790/25  в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що судове рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує те, що на час призначення позивачу пенсії діяла норма статті 13  Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яка передбачала підвищення до пенсії 350% від мінімальної заробітної плати для інвалідів ІІ групи. Разом з тим, з 01.01.2006 року до вказаної статті були внесені зміни, які звужують обсяг раніше встановлених прав, оскільки, передбачають виплату для інвалідів ІІ групи надбавки у розмірі 40% від прожиткового мінімум для осіб, які втратили працездатність. Зважаючи на це, позивач вважає, що обсяг наданих йому раніше прав не може бути звужений, а тому вважає, що суд неправильно вирішив його позовні вимоги, зробивши висновок про правомірність дій відповідача щодо виплати для інвалідів ІІ групи надбавки до пенсії у розмірі 40% від прожиткового мінімум для осіб, які втратили працездатність.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4  статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Про розгляд апеляційної  скарги відповідач повідомлений  шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження та призначення апеляційної скарги до розгляду  через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані  автоматизованої системи  документообігу суду. 
Про розгляд апеляційної  скарги  позивач повідомлявся шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження та призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу зазначену позивачем, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази, однак рекомендоване поштове відправлення повернулося неврученим з підстав відсутності адресата за вказаною ним  адресою. 
Відповідно до  ч. 1 ст. 131 КАС України учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному  статтею 129  цього Кодексу, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
За приведених обставин, позивач вважається повідомленим по розгляд апеляційної скарги.  
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч. 4 ст. 229 КАС України, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. З цією метою законодавцем внесені зміни у статтю 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та з 01.01.2006 розмір надбавки до пенсії для інвалідів ІІ групи у розмірі 40% від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, замість 350% мінімальної пенсії за віком. 

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Волинській області та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону  України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII (далі – Закон № 2262-XII).
Позивачу встановлено підвищення до пенсії, згідно з  статтею 13 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни у розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність у розмірі 944,40 грн.
01.01.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо встановлення підвищення до пенсії, як інваліду війни ІІ групи, в розмірі 350% мінімальної пенсії за віком передбаченого  статтею 25 Закону № 2262-XII  та частиною четвертою  статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції  Закону України від 23.11.1995 №458/95-ВР  «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про  статус  ветеранів  війни, гарантії їх соціального захисту» від 23.11.1995 № 458/95-ВР.
Листом від 09.01.2025 № 422-7/Б-02/8-0300/25 відповідач повідомив, що згідно з  статтею 13 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  пенсії особам з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни підвищуються на 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.  Законом України від 09.11.2023 № 3460-ІХ «Про Державний бюджет України на 2024 рік»  з 01.01.2024 розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановлений на рівні 2361 гривень. Розмір підвищення становить 944,40 грн, що відповідає нормам чинного законодавства та підстав для зміни розміру такого підвищення немає.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Згідно з  статтею 15 Закону № 2262-ХІ,   особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д»  статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим  Законом  і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність  Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пенсії за вислугу років підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом.
Частиною четвертою  статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII від 22.10.1993  в редакції, чинній до 01.01.2006, було встановлено, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 400 процентів мінімальної пенсії за віком, II групи - 350 процентів мінімальної пенсії за віком, III групи - 200 процентів мінімальної пенсії за віком.
Законом України від 05.10.2005 № 2939-ІV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  (який набрав чинності з 01.01.2006) положення частини четвертої  статті 13 Закону № 3551-XII  викладені у новій редакції, зокрема, зазначено, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Отже, підвищення до пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам ІІ групи до 01.01.2006 було встановлене у розмірі 350% мінімальної пенсії за віком мінімальної пенсії за віком, а з 01.01.2006 у розмірі 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. 
Апеляційний суд встановив, що на час призначення пенсії позивачу діяла правова норма, яка визначала підвищення до пенсії інвалідам війни в розмірі 350% мінімальної пенсії за віком. 
Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.
Згідно з пояснюючою запискою, яка подавалася до законопроекту від 05.10.2005 № 2939-IV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», цей Закон спрямований на здійснення поліпшення матеріального становища відповідних осіб не шляхом доведення пенсій до рівня прожиткового мінімуму, а через підвищення рівня доплат до пенсій на підставі прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб. Оскільки прожитковий мінімум встановлюється відповідно до законів України, тому розрахунки державних витрат на фінансування зазначених доплат цим законопроектом пропонувалося здійснювати на підставі прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, встановленого на відповідний рік.
Конституційний Суд України в ухвалі від 23.10.2007 по справі № 2-42/2007 про відмову у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням 55 народних депутатів України щодо відповідності  Конституції України  (конституційності) положень пунктів 2, 3, 4, 5, 6 розділу І Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» зазначив таке: «Заміна Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» мінімальної пенсії за віком на прожитковий мінімум як розрахункової величини, що використовується для підвищення пенсії або щомісячного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, обумовлена тим, що прожитковий мінімум є базовим державним соціальним стандартом (ч. 3  ст. 46 Конституції України,  ст. 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»). Ці питання відповідно до пункту 6 частини першої  статті 92 Конституції України  визначаються виключно законами України. Тому встановлення розмірів збільшення пенсій чи іншої соціальної допомоги, що вплачується замість пенсії, застосування прожиткового мінімуму чи розміру мінімальної пенсії за віком для нарахування соціальних виплат є предметом законів України (законності) і не належить до компетенції Конституційного Суду України».
Тож, вищевказані положення  Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  рішенням Конституційного Суду України такими, що суперечать  Конституції України  (є неконституційними), не визнавались.
Таким чином, внесені законодавцем, шляхом прийняття Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», зміни є частиною системної реформи у сфері соціального забезпечення, зокрема, відповідних категорій військовослужбовців, яка була направлена на зміну механізму розрахунку вищевказаних соціальних виплат шляхом прийняття за основу базового соціального стандарту (прожитковий мінімум), розмір якого визначався законом.
У рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 Конституційний Суд України  дійшов висновку, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати  Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. 
Отже, зважаючи на можливість держави справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство виходячи з фінансових можливостей держави з урахуванням принципів пропорційності і справедливості, встановлення підвищення до пенсії інвалідам війни у відсотковому відношенні до прожиткового мінімуму, на думку апеляційного суду, не звужує права позивача на належний рівень пенсійного забезпечення у межах спірних правовідносин. 
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом в постанові від 10.05.2023 № 640/33630/20.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове  рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у  цій справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат  у даній справі - відсутні. 
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,
                                                   П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2025 року у справі № 140/790/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	В. В. Гуляк