ПОСТАНОВА 
Іменем України

27 жовтня 2025 року                                                         м. Кропивницький

справа № 389/3240/24
провадження № 22-ц/4809/1261/25 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Дуковського О. Л., Карпенка О. Л., 
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 травня 2025 року у складі головуючого судді Савельєвої О. В.
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви, рішення суду першої інстанції, заяви і ухвали суду першої інстанції.
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ заступника начальника служби роботи станцій Знам`янського регіону регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» від 16 липня 2024 року №174-ОС про припинення трудового договору (контракту) згідно з п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин; поновити його на посаді чергового по залізничній станції Знам`янка виробничого штату служби роботи станцій Знам`янського регіону регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» з 20 червня 2024 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 червня 2024 року до дня поновлення його на роботі, а також моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.
Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2025 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.
Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади чергового по залізничній станції Знам`янка виробничого штату служби роботи станцій Знам`янського регіону регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», зазначену в наказі (розпорядженні) заступника начальника служби роботи станцій від 16.07.2024 №174-ОС, з «20.06.2024» на «16.07.2024».
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Здійснено розподіл судових витрат.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що позивач не довів суду належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, що його звільнення було незаконним. В той же час, відповідачем на спростування заявлених позовних вимог, надані суду докази прогулів позивачем у вигляді відповідних актів, що складені у встановленому законом порядку, згоди профспілки на звільнення ОСОБА_1 , показів свідків та інших документів, що містяться в матеріалах справи та повністю спростовують позовні вимоги ОСОБА_1 .
За наведених обставин суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 без поважних причин не з`являвся на роботі в період з 20 червня до 21 червня 2024 року, з 25 червня 2024 року до 10 липня 2024 року та 16 липня 2024 року, а тому відповідач правомірно видав наказ №174-ОС від 16 липня 2024 року про звільнення ОСОБА_1 за численні прогули без поважних причин за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.
В свою чергу, перевіряючи законність оскаржуваного наказу №174-ОС від 16 липня 2024 року, яким ОСОБА_1 звільнено з роботи з 20 червня 2024 року та визначено дату припинення трудових відносин сторін у перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності позивача, який одночасно також є днем прогулу, суд врахував, що працівник не може бути звільнений в день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення.
Отже, встановивши наявність підстав для звільнення позивача з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, однак при цьому зазначена в наказі про звільнення роботодавцем дата звільнення 20 червня 2024 року, не відповідає наведеним положенням КЗпП України та висновкам Верховного Суду, тому днем звільнення ОСОБА_1 необхідно вважати дату винесення наказу про звільнення, тобто 16 липня 2024 року.
При цьому суд звернув увагу на те, що у випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причиною того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є його прогули без поважних причин, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця. Отже, зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток.

14 травня 2025 року ОСОБА_1 подав суду заяву, в якій просив ухвалити додаткове рішення у даній справі та зобов`язати регіональну філію «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» провести розрахунки грошових коштів як заробітної плати на день його звільнення 16.07.2024.
В обґрунтування зазначив, що рішенням суду від 28 квітня 2025 року його позов задоволено частково, змінено дату звільнення з 20 червня 2024 року на 16 липня 2024 року, проте судом у вказаному рішенні не зазначено про скасування наказу про звільнення, про зобов`язання винесення нового наказу про звільнення з новою датою, а також про проведення нового розрахунку виплати заробітної плати з урахуванням нової дати звільнення та перебування його в цей період на лікарняному. При цьому, є незрозумілим як рахувати 24 червня 2024 року, або ж це день його перебування на роботі, або прогул. При зверненні до керівництва РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» ним було з`ясовано, що судове рішення на підприємство не надходило і вони не будуть проводити відповідні зміни у перерахунку заробітної плати станом на день його звільнення (а.с.22-23 том 2).

Ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 травня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі №2/389/752/24 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції посилався на те, що причиною того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є його прогули, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця. Отже, зміна дати звільнення не вказує на наявність вимушеного прогулу, за який працівникові виплачується середній заробіток, про що було зазначено в мотивувальній частині рішення. У випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. 
Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 у спірний період фактично не працював, а мав місце триваючий прогул, тому з огляду на положення статті 94 КЗпП України, яка визначає, що заробітна плата це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу, відсутні підстави для виплати заробітної плати за цей період. При цьому, 24 червня 2024 року, тобто день, на який вказує позивач в цій заяві, визнаний судом як прогул, але з поважних причин.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення не ґрунтуються на нормах чинного процесуального законодавства, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
ОСОБА_1 подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 травня 2025 року та ухвалення нового судового рішення про задоволення вимог заяви.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що у рішенні суду від 28 квітня 2025 року було зазначено про зміну дати його звільнення з 20 червня 2025 року на 16 липня 2025 року. При цьому в судовому рішенні не було зазначено про скасування наказу про звільнення та про зобов`язання винесення нового наказу про звільнення з новою датою, а також про проведення нового розрахунку виплати йому заробітної плати з урахуванням нової дати звільнення, а також того, що він перебував на лікарняному.
Посилався на те, що о 07:20 год 24 червня 2025 року йому було доведено наказ керівництва відповідача про увільнення його від роботи (без зазначення часу на який його було увільнено) з направленням позивача до ІНФОРМАЦІЯ_1 (без наявності повістки до ІНФОРМАЦІЯ_2 ), невідомо яким чином рахували його перебування на роботі 24 червня 2025 року чи перебуванням у тривалому прогулі.
Разом з тим, при зверненні до керівництва відповідача, позивачем було з`ясовано, що станом на 13 травня 2025 року рішення суду не надходило і керівництво не буде проводити відповідні зміни у перерахунку г його заробітної плати на дату звільнення.
Враховуючи зазначене, позивач вказав на необхідності зобов`язання відповідача провести розрахунки грошових коштів його заробітної плати на день його звільнення – 16 липня 2024 року.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не подано, що згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши пояснення позивача та його представника адвоката Урсаленка О. М., вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.
Відповідно до частин першої, другої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.
У наведеній правовій нормі міститься виключний перелік умов, за наявності яких суд, що ухвалив рішення, може ухвалити додаткове рішення. Тлумачення частин першої та другої статті 270 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що головне значення додаткового рішення полягає у забезпеченні повного та всебічного розгляду справи шляхом процесуального виправлення недоліків, допущених судом внаслідок неналежного виконання вимог частини першої статті 264 цього Кодексу.
Перелік підстав для ухвалення додаткового рішення є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.
Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2025 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.
Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади чергового по залізничній станції Знам`янка виробничого штату служби роботи станцій Знам`янського регіону регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», зазначену в наказі (розпорядженні) заступника начальника служби роботи станцій від 16.07.2024 №174-ОС, з «20.06.2024» на «16.07.2024».
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Здійснено розподіл судових витрат.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що позивач не довів суду належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, що його звільнення було незаконним. В той же час, відповідачем на спростування заявлених позовних вимог, надані суду докази прогулів позивачем у вигляді відповідних актів, що складені у встановленому законом порядку, згоди профспілки на звільнення ОСОБА_1 , показів свідків та інших документів, що містяться в матеріалах справи та повністю спростовують позовні вимоги ОСОБА_1 .
За наведених обставин суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 без поважних причин не з`являвся на роботі в період з 20 червня до 21 червня 2024 року, з 25 червня 2024 року до 10 липня 2024 року та 16 липня 2024 року, а тому відповідач правомірно видав наказ №174-ОС від 16 липня 2024 року про звільнення ОСОБА_1 за численні прогули без поважних причин за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.
В свою чергу, перевіряючи законність оскаржуваного наказу №174-ОС від 16 липня 2024 року, яким ОСОБА_1 звільнено з роботи з 20 червня 2024 року та визначено дату припинення трудових відносин сторін у перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності позивача, який одночасно також є днем прогулу, суд врахував, що працівник не може бути звільнений в день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення.
Отже, встановивши наявність підстав для звільнення позивача з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, однак при цьому зазначена в наказі про звільнення роботодавцем дата звільнення 20 червня 2024 року, не відповідає наведеним положенням КЗпП України та висновкам Верховного Суду, тому днем звільнення ОСОБА_1 необхідно вважати дату винесення наказу про звільнення, тобто 16 липня 2024 року.
При цьому суд звернув увагу на те, що у випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причиною того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є його прогули без поважних причин, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця. Отже, зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток.
14 травня 2025 року ОСОБА_1 подав суду заяву, в якій просив ухвалити додаткове рішення у даній справі та зобов`язати регіональну філію «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» провести розрахунки грошових коштів як заробітної плати на день його звільнення 16.07.2024. В обґрунтування зазначив, що рішенням суду від 28 квітня 2025 року його позов задоволено частково, змінено дату звільнення з 20 червня 2024 року на 16 липня 2024 року, проте судом у вказаному рішенні не зазначено про скасування наказу про звільнення, про зобов`язання винесення нового наказу про звільнення з новою датою, а також про проведення нового розрахунку виплати заробітної плати з урахуванням нової дати звільнення та перебування його в цей період на лікарняному. При цьому, є незрозумілим як рахувати 24 червня 2024 року, або ж це день його перебування на роботі, або прогул. При зверненні до керівництва РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» ним було з`ясовано, що судове рішення на підприємство не надходило і вони не будуть проводити відповідні зміни у перерахунку заробітної плати станом на день його звільнення (а.с.22-23 том 2).
Ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 травня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі №2/389/752/24.
Відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення суд першої інстанції правильно виходив з того, що у період, за який позивач просить провести перерахунок його заробітної плати, він фактично не працював, тому передбачені статтею 94 КЗпП України, яка визначає, що заробітна плата це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу, підстави для виплати заробітної плати за цей період відсутні. При цьому, суд зауважив, що у рішенні суду день - 24 червня 2024 року, на який вказує позивач в цій заяві, визнаний як прогул, але з поважних причин.
Щодо тверджень позивача про необхідність зобов`язання відповідача провести розрахунки грошових коштів його заробітної плати на день його звільнення – 16 липня 2024 року, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі ст.116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок та виплатити всі суми, що йому належать.
У разі, якщо роботодавець не проведе зі звільненим працівником повний розрахунок та не виплатить всіх сум, що йому належать, тоді наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Також, якщо роботодавець не виплачує належні суми, працівник має право на звернення до суду з вимогою стягнення заборгованості.
З урахуванням зазначеного, вимоги позивача не можуть бути задоволені шляхом ухвалення додаткового рішення у даній справі. 
Суд першої інстанції обгрунтовано відмовив в ухваленні додаткового рішення і його висновки відповідають нормам ст. 270 ЦПК України, якою врегульовано підстави і порядок ухвалення додаткового судового рішення.
       Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, не порушено норми процесуального права.
З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 05.11.2025.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Дуковський

О. Л. Карпенко