ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                              
 
16 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 335/1720/25
провадження № 61-7538св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Запорізького апеляційного суду від 27 травня 2025 року, прийняту у складі колегії суддів: Полякова О. З., Гончар М. С., Кочеткової І. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії.
Позов обґрунтовано тим, що наказом Товариства з обмеженою відповідальністю  «СП МДМ» № 2 (далі - ТОВ «СП МДМ» № 2) від 19 червня 2017 року його було призначено на посаду президента ТОВ «СП МДМ».
З березня 2019 року за відсутності законних підстав, контроль над підприємством захопили інші особи, зокрема ОСОБА_2 , який вважає себе генеральним директором.
Зауважує, що питання щодо законності вказаних дій вирішуються в іншому провадженні. З посади президента товариства його ніхто не звільняв, наказ про призначення скасований не був.
На лист із вимогою повернути документацію підприємства, печатку та програмний комплекс «Клієнт-Банк» для управління рахунком відповідач не реагує.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 04 травня 2018 року задоволено позов ОСОБА_3 до ТОВ «СП МДМ», Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ТОВ «Мдіна ЛТД», ОСОБА_1 , ПП «Пріма Лекс» про скасування рішень загальних зборів, в тому числі рішення про призначення ОСОБА_1 на посаду директора.   
Проте, наказ ТОВ «СП МДМ» № 2 від 19 червня 2017 року, яким позивача призначено на посаду президента, предметом спору не був.
У цивільній справі № 335/7024/17 розглядалися позовні вимоги ОСОБА_2 до ТОВ «СП МДМ» про поновлення на посаді директора, який у подальшому відмовився від позовних вимог.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 28 лютого 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі № 908/465/25 за позовом ОСОБА_1 про усунення перешкод у реалізації трудових прав позивача шляхом зобов`язання відповідача передати позивачу документацію (статут накази, угоди, первинну документацію податкової та бухгалтерської звітності, звіти, декларації, правовстановлюючі документи на нерухоме майно), печатку ТОВ «СП МДМ», а також програмний комплекс «Клієнт-Банк».
 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд усунути йому перешкоди в управлінні ТОВ «СП МДМ» шляхом зобов`язання ОСОБА_2 передати йому (позивачу) документацію (статут, накази, угоди, первинну документацію податкової та бухгалтерської звітності, звіти, декларації, правовстановлюючі документи на нерухоме майно), печатку ТОВ «СП МДМ», а також програмний комплекс «Клієнт-Банк».

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
 
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії.
Роз`яснено позивачу, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
 
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції керувався положеннями пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, згідно з якими суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до компетенції господарських судів України.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 27 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2025 року
в цій справі скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що основною складовою права на суд є право доступу до суду, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказав, що звертався з аналогічним позовом в порядку господарського судочинства, однак ухвалою Господарського суду Запорізької області від 28 лютого 2025 року у справі № 908/465/25 йому було відмовлено у відкритті провадженні у справі у зв`язку з тим, що спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, та роз`яснено його право на звернення з позовною заявою до суду з аналогічними вимогами в порядку цивільного судочинства.
Суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув, не дослідив у повній мірі всіх доказів, наданих позивачем, не надав належної оцінки доводам ОСОБА_1 , не врахував обставин, які мають значення для розгляду справи та не сприяв у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
18 червня 2025 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Запорізького апеляційного суду від 27 травня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати оскаржуване судове рішення, залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
 
Підставами касаційного оскарження постанови Запорізького апеляційного суду від 27 травня 2025 року заявник зазначає порушення судом норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку апеляційного суду про розгляд цієї справи в порядку цивільного судочинства.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Предметом спору у переглядуваній справі є право ОСОБА_1 на управління ТОВ «СП МДМ». Право на управління товариством є складовою частиною корпоративного права.
Оскільки спір виник з корпоративних правовідносин, тому відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України відноситься до компетенції господарських судів.
Наявність у ОСОБА_1 ухвали Господарського суду Запорізької області від 28 лютого 2025 року у справі № 908/465/25 про відмову у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод                            в реалізації трудових прав, не може бути підставою для прийняття до розгляду                       в порядку цивільного судочинства позову, поданого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в управлінні товариством.
На переконання заявника, фактично ці позови є різними, а відповідно, посилання суду апеляційної інстанції в своїй постанові на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 28 лютого 2025 року у справі № 908/465/25 в обґрунтування незаконності висновків суду першої інстанції у цій справі, які нібито обмежують доступ ОСОБА_1 до правосуддя, є безпідставними.

Відзив на касаційну скаргу від позивача до суду не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , витребувано матеріали цивільної справи з Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя (Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя).
 
У липні 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.                                            У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (стаття 124 Конституції України).
 
Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
 
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання правил юрисдикції та підсудності.
 
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19 ЦПК України).
 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
 
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
 
Згідно із частинами першою та третьою статті 167 ГУ України в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.
 
З 01 січня 2023 року у зв`язку з набранням чинності Законом України від 27 липня 2022 року № 2465-IX «Про акціонерні товариства» статтю 167 ГК України виключено. Натомість ЦК України доповнено статтею 96-1, частина друга якої передбачає, що корпоративні права набуваються особою з моменту набуття права власності на частку (акцію, пай або інший об`єкт цивільних прав, що засвідчує участь особи в юридичній особі) у статутному капіталі юридичної особи.
 
Особа, наділена корпоративними правами, як правило, бере участь у розподілі капіталу господарської організації, а реалізація правомочностей, які надаються власнику корпоративних прав, надає йому можливість впливати на її діяльність. Відтак під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
 
Згідно зі статтею 92 ЦК України дієздатність юридичної особи здійснюється через її органи. Поняття дієздатності є цивілістичним, а отже, формування, зміна та припинення органів юридичної особи регулюються цивільним законодавством. Той факт, що члени колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособовий його керівник перебувають у трудових відносинах із товариством, не встановлює пріоритет трудового регулювання над цивільним, оскільки до цих відносин не може застосовуватися модель «роботодавець - працівник», властива трудовим відносинам. Правовий статус членів колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособового його керівника значно відрізняється від статусу інших працівників, що обумовлено специфікою його трудової діяльності, яка полягає у виконанні ним функцій по управлінню товариством (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2023 року у справі № 766/23789/19 (провадження 
№ 61-3796 сво 21)).
 
Верховний Суд послідовно виходить з того, що спори, пов`язані з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, повинні розглядатися за правилами господарського судочинства.
 
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2                             з вимогами про зобов`язання вчинити певні дії, а саме усунути йому перешкоди в управлінні ТОВ «СП МДМ» шляхом зобов`язання ОСОБА_2 передати йому (позивачу) документацію (статут, накази, угоди, первинну документацію податкової та бухгалтерської звітності, звіти, декларації, правовстановлюючі документи на нерухоме майно), печатку ТОВ «СП МДМ», а також програмний комплекс «Клієнт-Банк».
 
Разом з цим, при оцінці характеру відносин, у сфері яких виник спір, потрібно враховувати, що   ОСОБА_1 вже звертався з аналогічним позовом в порядку господарського судочинства.
Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Господарського суду Запорізької області від 28 лютого 2025 року відмовлено у відкритті провадженні у справі № 908/465/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в реалізації трудових прав позивача шляхом зобов`язання відповідача передати позивачу документацію (статут, накази, угоди, первинну документацію податкової та бухгалтерської звітності, звіти, декларації, правовстановлюючі документи на нерухоме майно), печатку товариства ТОВ «СП МДМ», а також програмний комплекс «Клієнт-Банк», у зв`язку з тим, що спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Суд роз`яснив ОСОБА_1 його право на звернення з позовною заявою до суду з аналогічними вимогами в порядку цивільного судочинства.
 
Відмовляючи у відкритті провадження у переглядуваній справі за аналогічним позовом  ОСОБА_1 , враховуючи наявність ухвали Господарського суду Запорізької області від 28 лютого 2025 року у справі № 908/465/25, яка набрала законної сили, суд першої інстанції фактично унеможливив розгляд справи за вимогами  ОСОБА_1  в порядкуцивільного судочинства, позбавивши позивача таким чином права на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, що гарантовано Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
 
Посилаючись на те, що за вказаних обставин місцевий суд не сприяв у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів позивача, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з необхідності скасування оскаржуваної ухвали та продовження розгляду цієї справи у порядку цивільного судочинства.
 
Верховний Суд погоджується з таким висновком апеляційного суду з огляду на таке.
 
У пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, пункт 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії», заява № 36760/06, пункт 230).
 
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами.
 
У рішенні від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. Крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27, 28, 38, 40).
 
У рішенні від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06) ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України. Натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (пункти 13, 14, 23, 25, 26).
 
У рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08) ЄСПЛ встановив, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (пункти 116, 119, 122,125).
 
У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (пункти 13, 18,24).
 
З огляду на існування юрисдикційного конфлікту, з метою забезпечення права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, Верховний Суд вважає, що ця справа має бути розглянута за правилами цивільного судочинства лише тому, що позивачу має бути забезпечено доступ до правосуддя, навіть в іншому, ніж це передбачено законом, судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду в належному (господарському) судочинстві виникли у зв`язку                                       з процесуальною діяльністю суду.
 
Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі  № 490/9823/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі  № 761/12676/17, від 27 березня 2019 року у справі                                        № 766/10137/17, від 02 лютого 2021 року у справі № 906/1308/19. 
 
Доводи касаційної скарги про необхідність розгляду указаної справи в порядку господарського судочинстваспростовуються зазначеним вище.
 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 27 травня 2025 року залишити                           без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,      є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Г. В. Коломієць

 
 
Б. І. Гулько

 
 
Д. Д. Луспеник