К И Ї В С Ь К И Й    А П Е Л Я Ц І Й Н И Й    С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
02 жовтня 2025 року                                                                            місто Київ
 
справа № 686/6647/24
апеляційне провадження № 22-ц/824/14263/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Саліхова В.В.,
 
суддів: Євграфової Є.П., Шкоріної О.І.,
 
за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Афадєєва Віталія Вікторовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Кицюк В.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» про захист прав споживачів,-
в с т а н о в и в :
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» про захист прав споживачів, в якому просив:
розірвати договір купівлі-продажу від 03 вересня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Настасенко О.М. та зареєстрованого в реєстрі за номером 668; 
стягнути з відповідача на свою користь 575 000,00 грн коштів, внесених на виконання умов договору; 
стягнути з відповідача на свою користь 175 000,00 грн збитків; 
стягнути з відповідача на свою користь 3 674 250,00 грн пені за несвоєчасне введення об`єкта в експлуатацію; 
стягнути з відповідача на свою користь 30 000,00 грн моральної шкоди.
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу від 03 вересня 2021 року, відповідно до умов якого відповідач зобов`язувався передати у власність позивача майнові права на квартиру АДРЕСА_1 . Строк введення об`єкта в експлуатацію ІІ квартал 2023 року.  Станом на 29 січня 2024 року об`єкт в експлуатацію не введено, повідомлень з цього приводу на адресу покупця не надходило, жодних додаткових угод між сторонами не укладено.  Позивач свої грошові зобов`язання за договором виконав, а саме вніс грошові кошти у розмірі 575 000,00 грн на рахунок відповідача.  Також позивач вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити пеню за прострочення введення об`єкта в експлуатацію у розмірі 3674250,00 грн.  Крім того, за порушення виконання цивільно-правових зобов`язань позивачу завдано моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 30 000,00 грн.  Звертає увагу, що внаслідок бездіяльності відповідача щодо введення об`єкта в експлуатацію, позивач вимушений винаймати житло, на оренду житла за період з 01 липня 2023 року по 01 січня 2024 року позивач витратив 175 000,00 грн.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року позов задоволено частково.
Розірвано договір купівлі-продажу від 03 вересня 2021 року, укладений між Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Настасенко О.М., зареєстровано в реєстрі за №668.
Стягнуто з Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» на користь ОСОБА_1  грошові кошти у розмірі 575 000,00 грн.
У задоволенні інших вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Афадєєв В.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в частині незадоволених позовних вимог позивача про стягнення пені, моральної шкоди та збитків та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в вказані позовні вимоги задовольнити повністю.
Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовується до спірних правовідносин, не врахувавши, що позивач є споживачем у розумінні ст. 1 вказаного Закону. Відтак, відмова суду в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не грунтується на вимогах закону.
Вважає, що суд безпідставно та необгрунтовано відмовив у стягненні збитків, не надавши оцінку наявним у справі доказам.
Вказує, що суд, не враховуючи обставин справи та факту завдання позивачу моральної шкоди бездіяльністю відповідача, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди.
У відзиві на апеляційну скаргу Комунальне підприємство з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що її доводи не свідчать про ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Афадєєв В.В. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд - УКБ» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи підприємство повідомлено належно, тому колегія суддів, з урахуванням ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважала можливим проводити розгляд справи за відсутності представника відповідача.
Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено, що 03 вересня 2021 року Комунальне підприємство з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Настасенко О.М., зареєстровано в реєстрі за №668, предметом якого є те, що продавець передає у власність, а покупець приймає у власність майнові права на квартиру №57 у житловому будинку будівельна адреса: житловий будинок №1 житлового комплексу з об`єктами соціальної інфраструктури, в тому числі для учасників антитерористичної операції на сході України, на АДРЕСА_1 , на умовах та у порядку, що визначені договором (Т.1 а.с.12-15).
Відповідно до п.1.3. договору купівлі-продажу від 03 вересня 2021 року, під об`єктом капітального будівництва продавець матиме на увазі житловий будинок: житловий будинок №1 житлового комплексу з об`єктами соціальної інфраструктури, в тому числі для учасників антитерористичної операції на сході України, на АДРЕСА_1 , кількість поверхів - 25, запланований термін введення в експлуатацію - ІІ квартал 2023 року (Т.1 а.с.12).
Згідно з п.3.1. договору купівлі-продажу від 03 вересня 2021 року, на дату підписання договору вартість майнових прав на квартиру складає 994980,00 грн, виходячи з вартості майнових прав у перерахунку на 1 кв.м. - 19166,67 грн, крім того ПДВ - 3833,33 грн, разом - 23000,00 грн, яка встановлена згідно з протоколом засідання комісії по визначенню вартості об`єктів нерухомості на день внесення покупцем оплати (Т.1 а.с.13).
Відповідно до п.3.2. договору купівлі-продажу від 03 вересня 2021 року, покупець здійснює оплату 99% процентів вартості майнових прав за наступним графіком: кількість кв.м. 43,26; термін оплати - кінцевий термін до 07 квітня 2023 року; сума оплати - до 07 вересня 2021 року 300000,00 грн (в тому числі ПДВ 50000,00 грн), з жовтня 2021 року кожного місця до 07 числа в термін до 07 квітня 2023 року 36054,22 грн (в тому числі ПДВ 6009,04 грн) (Т.1 а.с.13).
Згідно з п. 2.3. договору купівлі-продажу від 03 вересня 2021 року, покупець має право відмовитись від остаточної сплати вартості предмету цього договору шляхом розірвання цього договору та отримати кошти, що були сплачені за цим договором, з сплатою неустойки на користь продавця у розмірі 3% від внесеної суми, або шляхом заміни об`єкту на інший та зарахувати в оплату його вартості кошти, що були сплачені за цим договором, зі сплатою неустойки на користь продавця у розмірі 1% від внесеної суми.
Довідкою КП «Житлоінвестбуд-УКБ» від 21 листопада 2022 року №114/3624 підтвердило, що ОСОБА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 03 вересня 2021 року №668, сплатив за квартиру АДРЕСА_1 кошти у сумі 479166,67 грн, крім того ПДВ 95833,33 грн, разом 575000,00 грн.
29.01.2024 ОСОБА_1 направив лист директору КП «Житлоінвестбуд-УКБ» з вимогою розірвання договору купівлі-продажу від 03 вересня 2021 року, повернення коштів за договором, сплати збитків, пені за несвоєчасне введення об`єкту в експлуатацію та моральної шкоди.
КП «Житлоінвестбуд-УКБ» листом від 27 лютого 2024 року №056/01-8/77-2 запропонувало ОСОБА_1 прибути для врегулювання питання розірвання договору та повернення сплачених коштів.
КП «Житлоінвестбуд-УКБ» листом від 22 листопада 2024 року №056/01-2012 запропонувало ОСОБА_1 прибути для врегулювання питання розірвання договору та повернення сплачених коштів.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу майнових прав, а не договір про виконання робіт (надання послуг), а тому відсутні підстави для застосування положень ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин, а й відтак відсутні підстави для стягнення пені, тобто у цій частині позов задоволенню не підлягає. 
Позивач належними та допустимим доказами не довів завдання йому збитків з боку відповідача, відтак у цій частині позов також задоволенню не підлягає. 
В договорі купівлі-продажу строк готовності об`єкта будівництва є орієнтовним, а термін передачі позивачу права власності на майнові права на квартиру конкретною датою не визначено, суд приходить до висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачу моральну шкоду, відтак у цій частині позов задоволенню не підлягає.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
 
Щодо вирішення вимог про стягнення пені
Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Пунктами 18, 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець - це суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Статтею 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.
У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено певних меж його дії, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи з демократичних принципів цивільного судочинства і наявності в цивільних споживчих правовідносинах такої слабшої сторони, як фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), виконання робіт, надання послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. Такі відносини можуть виникати з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать закону.
Встановивши, що укладений 03 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та відповідачем договір  купівлі-продажу був укладений фізичною особою з метою набуття у кінцевому результаті права власності на квартиру у багатоквартирному житловому будинку для власних потреб, суд першої інстанції з яким погоджується і колегія суддів дійшов правильного висновку про те, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/3509/18.
Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (стаття 3 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (стаття 628 ЦК України).
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина перша статті 548 ЦК України).
Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частини перша, друга статті 551 ЦК України).
Встановлено, що 03 вересня 2021 року між КП Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до п. 1.1 якого продавець передає у власність, а покупець приймає у власність майнові права на квартиру   АДРЕСА_1 .
Відповідно до пункту 1.3. договору купівлі-продажу, під обєктом капітального будівництва продавець матиме на увазі житловий будинок: житловий будинок № 1 житлового комплексу з обєктами соціальної інфраструктури, в тому числі для учасників антитерористичної операції на сході України, на АДРЕСА_1 , кількість поверхів - 25, запланований термін введення в експлуатацію - ІІ квартал 2023 року.
Звертаючись до суду з позовом у даній справі, позивач посилаючись на порушення встановленого у договорі купівлі-продажу строку здачі будинку в експлуатацію, просив, зокрема, застосувати до відповідача відповідальність, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Слід зауважити, що приписи статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлюють права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Поряд з цим, продавець - це суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації (пункт 18 частини першої статті 1 зазначеного закону).
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Робота - це діяльність виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 21 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).
У зобов`язаннях по виконанню робіт на одного з контрагентів покладається обов`язок виконати роботу, яка б завершувалась досягненням певного матеріального результату, а у зобов`язаннях про надання послуг діяльність контрагента спрямована на вчинення юридичних і фактичних дій, які безпосередньо не породжують матеріальних наслідків або зовсім не повинні завершуватися матеріальними наслідками, тобто споживання послуги має місце в процесі її надання, на відміну від роботи, споживання результатів якої зазвичай не збігається з часом її виконання.
Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності.
Зміст договору купівлі-продажу дозволяє дійти висновку про те, що між сторонами не виникло правовідносин з надання послуг або виконання робіт, предметом договору були майнові права на квартиру. Зі змісту договору не вбачається, що відповідач здійснював будівельні роботи з будівництва житла для позивача або виступав замовником будівництва багатоквартирного житлового будинку.
Враховуючи те, що за договором купівлі-продажу відповідач не брав на себе зобов`язань виконати певні будівельні роботи чи надати певні послуги позивачу, не є замовником будівництва багатоквартирного житлового будинку та не має повноважень на прийняття спірного будинку в експлуатацію, строк введення будинку в експлуатацію є орієнтовним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача, яке виступає продавцем майнових прав у спірних правовідносинах, до відповідальності, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг).
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 759/9026/21 (провадження № 61-10154сво22) та такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 369/10606/17, від 15 червня 2022 року у справі № 711/1032/21, від 25 березня 2024 року у справі № 759/9026/21.
Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині грунтуються на невірному тлумаченні норм, які підлягають до застосування у даних спірних правовідносинах
 
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22, провадження № 61-1382сво23).
За своєю суттю зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, провадження № 61-18013сво18).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, провадження № 61-1132св22).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 20 грудня 2024 року у справі № 761/26091/23, провадження № 61-10998св24).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі
№ 477/874/19, провадження № 14-24цс21).
Отже, з огляду на те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди протиправними діями відповідача, а також враховуючи, що строк готовності об`єкта будівництва є орієнтовним, а термін передачі позивачу права власності на майнові права на квартиру не визначено конкретною датою, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку відшкодування позивачу моральної шкоди.
Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що суд, не враховуючи обставин справи та факту завдання позивачу моральної шкоди бездіяльністю відповідача, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними.
 
Щодо позовних вимог про стягнення збитків
У частині першій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно з частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Пунктами першим та другим статті 22 ЦК України визначено, що збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
За змістом статей 614, 623 ЦК України стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення особою свого порушеного права.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини.
За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
За обставин даної справи відсутні підстави для стягнення збитків.
За таких обставин суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову в цій частині, оскільки позивачем не доведено у встановленому законом порядку факту заподіяння йому збитків з боку відповідача, а доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують.
 Суд першої інстанції достатньо повно встановив фактичні обставини справи, визначився з характером спірних правовідносин та предметом пред`явленого позову, правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права та з урахуванням наданої обґрунтованої правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, дійшов мотивованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення пені, збитків та моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення в частині незадоволених позовних вимог про стягнення пені, збитків та моральної шкоди - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Афадєєва Віталія Вікторовича - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року в частині незадоволених позовних вимог про стягнення пені, збитків та моральної шкоди - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 03 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: