П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 400/2997/25	

Перша інстанція: суддя Птичкіна В.В.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,

секретар - Афанасенко Ю.М.,
за участю: представника позивача – адвоката Дементьєвої  Ю.С.,
                  представника відповідача – Палієнко Д.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року у справі № 400/2997/25 за адміністративним позовом   ОСОБА_1   до  Департамента патрульної поліції Національної поліції України  про визнання протиправним та скасування пункту 4 наказу № 147 від 12.03.2025, наказу № 456 о/с від 15.03.2025, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного грошового забезпечення за період вимушеного прогулу, –
                                      ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним адміністративним позовом, у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати пункт 4 наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції (далі – Департамент або відповідач) від 12.03.2025 № 147 “Про застосування до працівників полку поліції особливого призначення патрульної поліції (стрілецький) (“Хижак-1”) дисциплінарних стягнень”;
- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту від 15.03.2024 № 456 о/с “По особовому складу”;
- поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу № 2 роти № 1 полку поліції особливого призначення патрульної поліції (стрілецький) (“Хижак-1”) Департаменту з 16.03.2025;
- стягнути з Департаменту на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове забезпечення за період вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що стан його здоров`я унеможливив виконання наказу від ЗСП “Хижак-2” Департаменту від 17.02.2025 № 226дск “Про здійснення ротації” (далі – Наказ № 226), про цю обставину він повідомив безпосереднього керівника, відповідно до частини другої статті 5 затвердженого Законом України від 15.03.2018 № 2377-VIII Дисциплінарного статуту Національної поліції України, далі – Дисциплінарний статут. 18.02.2025 (наступного дня після ознайомлення з Наказом № 226) лікар медичної роти провів медичний огляд  позивача і підтвердив незадовільний стан його здоров`я, його тимчасову неможливість виконувати фізично важку працю та необхідність обстеження та лікування. В подальшому у період з 24.02.2025 до 14.03.2025 позивач проходив амбулаторне лікування, що підтверджується довідкою про тимчасову непрацездатність.
Також позивач послався на незаконність застосування найбільш суворого дисциплінарного стягнення.
Відповідач проти позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що за висновками дисциплінарної комісії, відмова виконувати наказ командира про виконання бойових (спеціальних) завдань по відсічі збройної агресії рф під час дії воєнного стану в Україні не може бути віднесена до незначного проступку, а отже ОСОБА_2 заслуговує на застосовування до нього найсуворішого виду дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції. 
Також, під час застосування дисциплінарного стягнення було ураховано можливі пом`якшуючі обставини, які передбачені частиною четвертою статті 19 Дисциплінарного статуту, які б могли пом`якшити відповідальність, проте було встановлено, що під час проходження служби ОСОБА_2 притягався до дисциплінарної відповідальності за порушення службової дисципліни, що свідчить про його небездоганну попередню поведінку. В свою чергу і обставин, що обтяжують відповідальність, відповідно до частини шостої статті 19 Дисциплінарного статуту, не було встановлено.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 12 червня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
-   суд першої інстанції помилково не врахував об`єктивні обставини та відповідні їм докази, які унеможливили виконання наказу, а саме: неможливість 17.02.2025 отримати медичні документи, зважаючи на віддалене розташування медичного закладу від місцезнаходження позивача, ускладнений порядок отримання поліцейському дозволу та можливості покинути пункт постійної дислокації для відвідування медичного закладу (звернення до інспектора домедичної роти, отримання дозволу від командира на виїзд та на використання службового транспорту тощо);
-   не врахований судом першої інстанції і відеозапис, який підтверджує, що інспектор домедичної роти ОСОБА_3 , 17.02.2025, в ході огляду відзначив у позивача конкретні розлади здоров`я та усно направив його до лікаря терапевта та невролога; 
-   суд першої інстанції взяв до уваги, що виконання наказу № 226 дск «Про здійснення ротації» від 17.02.2025 (оголошеного приблизно о 21:00 год.), в якому мав брати участь позивач, планувалось з 18.02.2025. Станом на 18.02.2025 позивач вже пройшов огляд у лікаря-невролога та отримав звільнення від фізичних навантажень на 5 днів, а отже об`єктивно не міг виконувати 18.02.2025 бойове завдання через стан здоров`я;
-  суд першої інстанції проігнорував, що відповідач вчинив протиправну бездіяльність, не прийнявши жодного відповідного рішення за результатами розгляду адвокатського запиту під час службового розслідування.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 з 05.08.2024 проходив службу в полку поліції особливого призначення патрульної поліції (стрілецький) (“Хижак-1”).
17.02.2025 командир ЗСП “Хижак-2” видав Наказ № 226, яким, зокрема, передбачалося здійснення ротації. У виконанні Наказу № 226 (18.02.2025) мав брати участь позивач (а.с.144-146, т. 2).
Зміст Наказу № 226 ввечері 17.02.2025 було доведено до групи поліцейських, у тому числі до позивача, який повідомив про неготовність до виконання у зв`язку зі станом здоров`я.
На аркуші ознайомлення з Наказом № 226 позивач вказав: “… до виконання завдань відповідно до наказу не готовий. Причина не готовності вади фізичного стану, а саме болі в попереку, підвищений тиск, погіршення зору …” (а.с. 79, т.2).
Викликаний до місця ознайомлення поліцейських з Наказом № 226 інспектор роти домедичної допомоги ПП “(“Хижак-1”) оглянув позивача, встановив наявність у ОСОБА_1 певних медичних проблем, у тому числі – підвищений артеріальний тиск.
17.02.2025 о 20 годині був складений “Акт про відмову від виконання наказу зведеного стрілецького полку “Хижак-2” ДПП від 17.02.2025 № 226дск “Про здійснення ротації””, яким зафіксовано, що позивач відмовився від виконання Наказу № 226 ( а.с. 83, т. 2). Позивач з актом ознайомлений.
18.02.2025 командир ЗСП “Хижак-2” звернувся до начальника Департаменту з доповідною запискою, в якій повідомив про відмову ОСОБА_1 від виконання Наказу № 226 (а.с.40-41, т. 2). 
19.02.2025 начальник Департаменту видав наказ № 462 “Про призначення службового розслідування” (а.с. 37, т. 2).
Наказом начальника Департаменту від 05.03.2025 № 618 термін службового розслідування було продовжено (а.с.43, т. 2).
У поясненнях (а.с.54-55, т. 2) ОСОБА_1 зазначив: “ 17.02.2025 приблизно об 11год 00хв. я звернувся до медичної роти в зв`язку з погіршенням стану здоров`я, та мене було направлено … на 18.02.2025 до … Управління домедичної та медичної допомоги (“Медична рота”), до лікаря-невропатолога. 17.02.2025 … мене було ознайомлено з наказом № 226 ДСК … Виконувати даний наказ я відмовився , у зв`язку з погіршенням здоров`я, вказав на це, на місці був присутній медичний працівник … та під час огляду зафіксував погіршення мого стану здоров`я … 18.02.2025 я звернувся до лікаря-невропатолога … яка провела огляд та призначила лікування  … Станом на 17.02.2025 на лікарняному не перебував та фізичних обмежень не мав; станом на 18.02.2025 лікарем-невропатологом призначено лікування та обмеження від фізичних навантажень до 22.02.2025; 23.02.2025 з`явився повторно на дообстеження …”.
У поясненнях (а.с. 68-69, т.2) інспектор роти домедичної допомоги зазначив, що після ознайомлення з Наказом № 226 “… поліцейські … звернулися до мене для проведення огляду стану здоров`я. Я оглянув поліцейських, при собі вони не мали медичних довідок, висновків непрацездатності. На мою думку вказані поліцейські станом на 17.02.2025 не мали протипоказань до виконання бойових завдань. Посилаючись на частину першу статті 40 Закону України “Основи законодавства України про охорону здоров`я” детальні відомості про медичне обстеження, огляд та його результати щодо поліцейських ОСОБА_5 , … надати не можу …”. 
12.03.2025 дисциплінарна комісія склала висновок службового розслідування (далі – Висновок,  а.с. 5-35, т. 2).
Як вказано у Висновку, дисциплінарна комісія  визнала відомості, що викладені у доповідній записці від 18.02.2025, що стали підставою для призначання службового розслідування, такими, що знайшли своє об`єктивне підтвердження. Дисциплінарна комісія кваліфікувала дії позивача як дисциплінарний проступок, встановила обставини вчинення проступку, з`ясувала причини та умови, що сприяли його вчиненню, зазначила, що “… відмова виконувати наказ командира про виконання бойових (спеціальних) завдань по відсічі збройній агресії рф … не може бути віднесена до незначного проступку, а отже поліцейські … заслуговують на застосування до них найсуворішого виду дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції …”.
12.03.2025 начальник Департаменту видав наказ № 147 “Про застосування до працівників полку поліції особливого призначення патрульної поліції (стрілецький) (“Хижак-1”) дисциплінарних стягнень”, пунктом 4 якого “… за вчинення дисциплінарного проступку, порушення вимог пунктів 1 та 2 частини першої статті 18, частини першої статті 64 Закону України “Про Національну поліцію”, пунктів 1, 4, 6 частини третьої статті 1, частини першої статті 5 Дисциплінарного статуту, відповідно до пункту 7 частини третьої статті 13 Дисциплінарного статуту до старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 … інспектору взводу № 2 роти № 1 полку поліції особливого призначення патрульної поліції (стрілецький) (“Хижак-1”) Департаменту патрульної поліції …” застосував дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції (далі – Наказ № 147, а.с. 139-142, т. 2).
Позивач з Наказом № 147 був ознайомлений 14.03.2025.
15.03.2025 начальник Департаменту видав наказ № 456 о/с “По особовому складу”, яким звільнив ОСОБА_1 зі служби в поліції на підставі пункту 6 частини першої статті 77 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIIІ “Про Національну поліцію” (далі – Закон) - у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України (далі – Наказ № 456, а.с. 143, т. 2).
Правомірність пункту 4 Наказу № 147 та Наказу № 456 є предметом розгляду у цій справі.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у справі відсутні належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження існування об`єктивних причин, з яких 17.02.2025 позивач відмовився від виконання Наказу № 226.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України «Про Національну поліцію».

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
У пунктах 1, 2 частини першої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію» вказано, що поліцейський зобов`язаний:
неухильно дотримуватися положень    Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського;
професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.
Згідно з частиною першою статті 64 Закону, особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту:
“Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися    Конституції    та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки”.
У частинах першій – третій статті 3 Дисциплінарного статуту вказано, що службова дисципліна - дотримання поліцейським    Конституції    і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.
Службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених    статтею 18    Закону України “Про Національну поліцію”, зобов`язує поліцейського:
бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України;
знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки;
безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону;
вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника.
Статтею 12 Дисциплінарного статуту унормовано, що дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
Частинами першою, другою статі 5 Дисциплінарного статуту встановлено, що поліцейський отримує наказ від керівника в порядку підпорядкованості та зобов`язаний неухильно та у визначений строк точно його виконувати. Забороняється обговорення наказу чи його критика.
За відсутності можливості виконати наказ поліцейський зобов`язаний негайно повідомити про це безпосередньому керівнику з обґрунтуванням причин невиконання і повідомленням про вжиття заходів до подолання перешкод у виконанні наказу.
Як встановлено під час розгляду справи, факт відмови ОСОБА_1 від виконання Наказу № 226 підтверджений ним у поясненнях, що були дані під час службового розслідування, а також іншими доказами, в тому числі відеозаписом, зробленим під час ознайомлення поліцейських з Наказом № 226.
Виходячи із змісту частини другої статті 5 Дисциплінарного статуту, причини, з яких наказ не може бути виконаний поліцейським, мають існувати до ознайомлення з наказом, об`єктивно, і, стверджуючи про існування цих причин (в даному випадку – стан здоров`я, що унеможливлює виконання поліцейським бойових (спеціальних) завдань (операцій), пов`язаних з участю органів (підрозділів) поліції у ході відсічі збройної агресії проти України, в обороні України), поліцейський має посилатися на відповідні докази, що доводять його фізичну неспроможність виконати наказ. 
Слід зазначити, що позивач як у суді першої так і у суді апеляційної інстанції агрументуючи сою правову позицію вказував на те, що під час проведення службового розслідування не були враховані медичні документи, які представник позивача додала до клопотання від 01.03.2025 (а.с. 35-37, 42, 43, 44, т.1).
Відхиляючи такі доводи позивача суд першої інстанції послався на те, що у Висновку (стор. 12) дисциплінарна комісія вказала, що ці документи не було взято до уваги, оскільки вони (за датами їх створення) не доводять правомірність відмови позивача 17.02.2025 від виконання Наказу № 226. 
Не наведено жодних важливих аргументів з цього приводу і в апеляційній скарзі.
В аспекті наведеного вище, колегія суддів враховує позицію  Верховного суду  у постанові від 01.04.2020 у справі № 818/494/18  згідно якої   адміністративний суд  перевіряє  рішення  суб`єкта владних повноважень  ретроспективно, тобто зважаючи  на ті обставини , які існували  у минулому  на момент  прийняття рішення, а відтак  надані  медичні документи вже на етапі  службового розслідування, не зумовлюють у даному випадку протиправність оскаржуваного рішення.
Відхиляючи аргументи позивача про недотримання відповідачем статті 18 Дисциплінарного статуту суд першої інстанції зазначив про таке.
Так, відповідно до частин першої, другої статті 18 Дисциплінарного статуту, під час проведення службового розслідування поліцейський має право на захист, що полягає в наданні йому можливості надавати письмові пояснення щодо обставин вчинення дисциплінарного проступку та докази правомірності своїх дій.
Поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право ознайомлюватися з матеріалами, зібраними під час проведення службового розслідування, робити їх копії за допомогою технічних засобів з урахуванням обмежень, передбачених    Кримінальним процесуальним кодексом України, законами України    “Про захист персональних даних”,    “Про державну таємницю”    та іншими законами.
Частиною дванадцятою статті 18 Дисциплінарного статуту унормовано, що представником поліцейського може бути адвокат, повноваження якого підтверджені копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордером та копією договору із представником. Представник користується правами поліцейського, щодо якого проводиться службове розслідування, крім прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо поліцейським і не може бути доручена представнику, а також користується правами з урахуванням обмежень, передбачених Криманільним процесуальним кодексом України,    законами України    “Про захист персональних даних”,    “Про державну таємницю”    та іншими законами, з моменту надання дисциплінарній комісії підтвердних документів.
На підтвердження порушення цієї норми позивач послався на те, що відповідач не задовольнив адвокатський запит від 28.02.2025 (а.с. 33-34, т. 1), в якому представник позивача, зокрема, просила надати їй та позивачу “… на ознайомлення матеріали, зібрані під час проведення службового розслідування, з можливістю робити їх копії за допомогою технічних засобів …”.
Водночас, суд першої інстанції слушно зазначив, що службове розслідування проводилося у м. Київ. Інформації про те, що посадові особи Департаменту відмовили позивачу та/або його представнику у наданні для ознайомлення матеріалів, зібраних під час проведення службового розслідування, позов не містить.
Обов`язок дисциплінарної комісії з надсилання копій цих матеріалів Дисциплінарним статутом не встановлений. 
На думку колегії суддів, у межах спірних правовідносин визначальне значення має зв`язок між державою і поліцейським, який в світлі специфіки виконуваної функції є носієм частини її суверенної влади, що відображено в змісті Присяги поліцейського та набуває особливого значення в особливий період, зокрема, із введенням в державі правового режиму воєнного стану через повномасштабне вторгнення.
Із тексту Присяги поліцейського, неухильне дотримання якої визначено законом, вбачається, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, поліцейський покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.
Верховний Суд зауважує, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень (частина перша статті 59 Закону №580-VIII).
Водночас держава може встановлювати для поліцейських окремий порядок проходження служби, який відрізняється від виконання обов`язків працівником за трудовим законодавством, і такий порядок може обмежувати права осіб, які проходять службу у поліції по відношенню до прав працівників, які виконують роботу за трудовим законодавством, у тому числі й шляхом зобов`язання залишити окуповану територію з метою подальшого виконання службових обов`язків.
Питання кадрового наповнення службовцями, які перебувають з державою в спеціальних відносинах, заснованих на вірності і відданості та діють як представники державної влади і відповідають за захист загальнодержавних інтересів та інтересів інших державних органів, що набуває особливої ваги під час воєнного стану, лежить в площині реалізації державою її суверенної влади.
У цьому випадку публічний інтерес полягає у формуванні корпусу поліцейських з тих осіб, які здатні виконувати свої специфічні функціональні обов`язки в умовах, що відрізняються від мирного часу та відповідним реагуванням на випадки, які свідчать про нездатність забезпечити їх виконання.
Зважаючи на наведене апеляційний суд зазначає, що позивач, будучи поліцейським, повинен був виконувати обов`язки щодо захисту загальнодержавних інтересів, у тому числі, й під час воєнного стану, оскільки склав Присягу поліцейського та несла службу особливого характеру. Нездатність відповідати цим вимогам у розглядуваному випадку вказує на несумісність зі службою в поліції.
Тож не заперечуючи доцільність аргументів позивача про ризик для життя і здоров`я, варто зауважити, що функціональні обов`язки поліцейського так само передбачають вірогідність виникнення ситуацій, небезпечних для життя і здоров`я під час несення служби, що водночас вимагає їх розв`язання, а не уникнення. Служба в поліції передбачає необхідність у її працівників певних психологічних якостей, таких як: відчуття відповідальності, здатність логічно мислити і дотримуватися спокою в складних ситуаціях, здатність приймати рішення у складних ситуаціях тощо.
Отже позивач, як поліцейський, який склав Присягу на вірність Українському народові та сумлінність виконання службових обов`язків, на виконання Закону № 580-VIII та Дисциплінарного статуту, мав вживати всіх можливих заходів з метою виконання наказів керівництва з метою продовження виконання службових повноважень необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Колегія суддів констатує, що з обсягу встановлених судом першої інстанції обставин випливає, та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що у справі відсутні належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження існування об`єктивних причин, з яких 17.02.2025 ОСОБА_1 відмовився від виконання Наказу № 226. 
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач правомірно кваліфікував відмову позивача від виконання Наказу № 226 як вчинення дисциплінарного проступку.
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. В апеляційній скарзі апелянт, як на підставу для задоволення поданої скарги, посилається лише на висновки оскаржуваного рішення. Водночас, як вже зазначалось вище такі висновки спростовуються матеріалами справи та судом усім наведеним висновкам надано оцінку.
Водночас, визначальним у даній справі є те, що на час ознайомлення із наказом №226 позивач на лікарняному не перебував та медичних протипоказань не мав.
У контексті наведеного, колегія суддів звертає увагу на підхід Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), сформований у рішенні від 08 грудня 1999 року у справі «Пеллеґрен проти Франції», де Суд зауважив про те, що ті, хто обіймають посади, які передбачають виконання функцій, пов`язаних із забезпеченням загальних інтересів, або участь у здійсненні повноважень, наданих за публічним правом, наділені часткою суверенної влади держави. Отже держава має законний інтерес вимагати від таких посадових осіб особливих відносин довіри і лояльності.
ЄСПЛ повторив важливість обов`язку лояльності та розсудливості працівників по відношенню до своїх роботодавців, який вимагає, щоб поширення навіть точної інформації здійснювалося помірковано та належним чином
Застосовуючи указаний підхід до обставин цієї справи, колегія суддів наголошує, що державна служба є діяльністю із практичного виконання завдань і функцій держави, яка здійснюється державним службовцем у межах встановлених для відповідної посади повноважень, безпосередньо пов`язаних з виконанням завдань і функцій державного органу із дотриманням принципів державної служби. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що як охоронець громадського порядку, держава має моральне зобов`язання бути взірцевою, вона повинна стежити за тим, щоб такими були й державні органи, що захищають публічний порядок (рішення ЄСПЛ від 19.06.2001 у справі "Звежинський проти Польщі" (заява № 34049/96), рішення ЄСПЛ від 19.04.2007 у справі "Вільхо Ескелінен та інші проти Фінляндії" (заява № 63235/00).
Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25.12.2008 № 1165 (1998) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (п. 6).
Вимоги морального змісту віднесені до службово-трудових обов`язків працівників поліції. Приймаючи присягу, позивач зобов`язався вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки (постанова Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 816/604/17).
Слід зазначити, що застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів Національної поліції є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.
Щодо суворості заходу, застосованого до заявника, ЄСПЛ зазначив, що він був найсуворішим з усіх можливих, без будь-якої оцінки доцільності застосування менш суворого заходу (див. Herbai v. Hungary, № 11608/15, § 49, від 5 листопада 2019 року). ЄСПЛ вважав, що при оцінці пропорційності такого серйозного заходу, як звільнення без попередження, національні суди повинні були взяти до уваги й дати всебічний аналіз таких ключових елементів справи, як характер і правдивість заяв, зроблених заявником, його мотиви для інтерв`ю і можливість ефективно відстояти свою точку зору перед адміністрацією, а також шкоду, заподіяну заводу в результаті інтерв`ю заявника. Однак, цього не було зроблено.
Посилання апелянта на порушення  відповідачем  приписів частини 2 статті 29 Статуту , колегія суддів також відхиляє,  адже за змістом  вказаної норми  стягнення застосовуються в порядку зростання від менш суворого, яким є зауваження, до більш суворого - звільнення зі служби в поліції. Вказаною нормою встановлено правило, відповідно до якого за вчинення поліцейським кожного наступного дисциплінарного проступку неможливо застосувати таке саме або менш суворе дисциплінарне стягнення, якщо це прямо не передбачено цією нормою. Тобто, згадана норма визначає, що дисциплінарне стягнення накладається в порядку зростання, а не застосовується послідовно, як помилково вважає апелянт . Отже, повноваження керівника щодо обрання одного з видів дисциплінарного стягнення у період дії воєнного стану залишаються дискреційними, але з урахуванням особливостей його застосування, визначених у ст. 29 Дисциплінарного статуту, зокрема, з дотриманням порядку зростання.
Аналогічну  правову позицію висловив Верховний Суд у постанові  від  23.11.2023   у справі № 420/14443/22.
Проаналізувавши зміст статті 29 Дисциплінарного статуту Національної поліції України у постанові від 23.11.2023 у справі № 420/14443/22 Верховний Суд виснував, що вказаною нормою встановлено правило, відповідно до якого за вчинення поліцейським кожного наступного дисциплінарного проступку неможливо застосувати таке саме або менш суворе дисциплінарне стягнення, якщо це прямо не передбачено цією нормою. Іншими словами, згадана норма визначає, що дисциплінарне стягнення накладається в порядку зростання, а не застосовується послідовно.
У цій же постанові Верховний Суд підсумував, що повноваження керівника щодо обрання одного з видів дисциплінарного стягнення у період дії воєнного стану залишаються дискреційними, але з урахуванням особливості його застосування, визначеного у статті 29 Дисциплінарного статуту, зокрема, з дотриманням порядку зростання.
Вказані висновки підтримані Верховним Судом і у постанові від 29.02.2024 у справі № 260/5566/22.
Враховуючи викладене, доводи апелянта про порушення відповідачем вимог статті 29 Дисциплінарного статуту щодо порядку застосування дисциплінарного стягнення до позивача є неправильними.
Тотожний підхід був застосований Верховним Судом при розгляді справи №  120/7551/22 - 14.03.2024.
Колегія суддів констатує, що надаючи оцінку доводам апелянта щодо пропорційності застосованого дисциплінарного стягнення, суд з огляду на  наявність дискреційних повноважень відповідача  встановив, що  обираючи вид стягнення  відповідач врахував характер  проступку, обставини за яких він був вчинений, особу позивача, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність.
Апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (див. п. п. 29 - 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, від 09.12.1994.
При цьому, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх ( див. пункт 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99, від 27.09.2001).
Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року у справі № 400/2997/25 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
          Дата складення і підписання повного судового рішення – 27 жовтня 2025 року.
Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	Г.В. Семенюк    А.Г. Федусик