справа № 761/45052/24
провадження № 22-ц/824/14112/2025
головуючий у суді І інстанції Слободянюк А.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
     18 листопада 2025 року                                                                         м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 травня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» в особі свого представника Столітнього М.М. звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача суму заборгованості у розмірі 38 258 грн, з яких сума кредиту 10 000 грн, сума процентів за користування кредитом 18 308 грн, нараховані проценти за 50 календарних днів - 9 950 грн.
Позов обґрунтований тим, що ТОВ «Авентус Україна» є фінансовою установою, про що було отримано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи ФК №870 від 28 лютого 2017 року, видане Національним банком України. Також, ТОВ «Авентус Україна» має ліцензію на надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, яка була видана розпорядженням Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 28 березня 2017 року №756.
22 липня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» укладено електронний Договір №6889577 про надання споживчого кредиту. Зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна» затверджених наказом №205-ОД від 10 лютого 2022 року, та розміщених їх сайті https://creditplus.ua/ru/documents.
Згідно умов Кредитного договору:
- сума кредиту (загальний розмір) складає 10 000 грн;
- строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів;
- детальні терміни та дата останнього платежу по кредиту 16 липня 2024 року.
-стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день та застосовується в межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього Договору;
- знижена процентна ставка 1,692 % в день застосовується відповідно до певних умов встановлених в п. 1.5.2 цього Договору.
Вказано, що ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало їй кредит в сумі 10 000 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку Відповідача № НОМЕР_1 .
У період з 22 липня 2023 року по 26 травня 2024 року відповідачем здійснено оплати на рахунок первісного кредитора у розмірі 10 845,50 грн, які спрямовано на оплату тіла кредиту у розмірі 0,00 грн та оплату процентів за користування грошовими коштами у розмірі 10 845,50 грн.
Враховуючи невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед кредитором 27 травня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та позивачем, як фактором, було укладено Договір факторингу №27.05/24-Ф, згідно з умовами якого Клієнт відступив Фактору права грошової вимоги за Кредитним договором.
Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначену при укладенні Кредитного договору відповідного повідомлення.
До ТОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Капітал» відповідно до укладеного Договору факторингу №27.05/24-Ф від 27 травня 2024 року перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором у розмірі. Заборгованість за Кредитним договором відповідача склала: сума кредиту 17000 грн, сума процентів за користування кредитом - 30447 грн, всього 47447 грн.
Позивачем нараховано проценти за 50 календарних днів (27 травня 2024 року - 15 липня 2024 року) в межах строку договору відповідно до наступного: 10 000 грн * 1,99% = 199 грн*50 календарних днів = 9 950 грн.
Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача по кредитному договору перед позивачем не сплачена і складає 10 000 грн - тіло кредиту, 18 308 грн - нараховані проценти, 9 950 грн - нараховані позивачем проценти за 50 календарних днів, всього - 38 258 грн.
На підставі викладеногопозивач просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 травня 2025 року позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором- задоволено повністю.
Стягнутоз  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заборгованість за Договором №6889577 про надання споживчого кредиту від 22 липня 2023 року у розмірі 38 258 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 10 000 грн, сума процентів за користування кредитом - 18 308 грн, нараховані позивачем проценти за 50 календарних днів - 9 950 грн.
Стягнутоз  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40грн та витрати на правову допомогу у розмірі 2 480 грн, а всього стягнуто судові витрати у розмірі 4 902,40грн.
Не погоджуючись з указаним рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна».
Уважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права. а також фактичним обставинам справи.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд ухвалив рішення без її участі, без належного повідомлення, що є грубим порушенням процесуальних норм і права на захист. 
Також суд не дослідив первинні документи, які б підтверджували факт укладення правочину, передачі коштів, реальної заборгованості та належності інформації особисто їй.
Уважає, що позивач не довів факт укладення кредитного договору з ОСОБА_1 , не було надано жодного підписаного договору або достовірного доказу погодження умов кредитування, оскільки скан-копії або довідки не можуть вважатися належними та допустимими доказами згідно ЦПК України.
Вказує, що суд першої інстанції не встановив чи справді саме відповідач скористалася коштами, які позивач нібито надав, у матеріалах справи відсутні докази переказу коштів на рахунок ОСОБА_1 , а також не підтверджено факт отримання коштів саме нею, а не іншою особою.
Зауважує, що позивач заявив надмірні та неспівмірні санкції - нараховані штрафи та відсотки значно перевищують суму основного боргу та така практика суперечить принципу добросовісності і статті 551 ЦК України. Верховний Суд у низці рішень, зокрема у постанові від 15 грудня 2021 року у справі №686/16114/20 наголошував, що пеня, яка кратно перевищує основну суму, може бути зменшена судом або не підлягає стягненню взагалі.
Посилається на те, що суд також не перевірив належним чином правонаступництво кредитора - відсутні докази правомірної передачі права вимоги саме ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», оскільки до матеріалів справи не було долучено договору факторингу або належного повідомлення про заміну кредитора.
В іншому доводи апеляційної скарги зводяться до недоведеності факту укладення кредитного договору в електронній формі з використанням інформаційно телекомунікаційної системи первісного кредитора та недоведеності виконання ним своїх зобов`язань з перерахування ОСОБА_1 кредитних коштів.
16 вересня 2025 року апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» - Крюкової М.В., в якому остання просить залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення; стягнути з ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 8 000 грн.
Вказує, що на підтвердження укладання відповідачем договору №6889577 про надання споживчого кредиту з ТОВ «Авентус Україна» позивачем було надано електронний доказ у паперовій формі (додаток до позовної заяви №4), який було підписано шляхом зазначення одноразового ідентифікатора «С1518», який відповідно до вимог чинного законодавства був власноручно введений відповідачем для електронного підпису у відповідності до вимог частин шостої, восьмої статті 11 та статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що відповідач ознайомився та погодився з умовами договору, а тому сторони досягли всіх істотних умов та уклали у належній формі кредитний договір.
Посилається на те, що як на підставу своїх вимог щодо стягнення заборгованості позивачем було надано розрахунок заборгованості по кредитному договору, який оформлений належним чином як документ товариства, що підписаний директором ТОВ «Авентус Україна» та скріплений печаткою товариства.
Зауважує, що кредитні кошти перераховувались відповідачу за допомогою платіжного провайдера, що має відповідну ліцензію, та у спосіб, обумовлений умовами кредитного договору на банківську картку № НОМЕР_1 , що повною мірою відповідає вимогам чинного законодавства.
Зазначає, що оскільки ТОВ «Авентус Україна» не є банківською установою, то, відповідно, позбавлене можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів і, як наслідок, формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками не може.
У зв`язку з неможливістю самостійно надати докази підтвердження належності банківської картки відповідачу представником позивача разом із подачею позовної заяви було подано клопотання про витребування доказів, яке суд першої інстанції задовольнив та у матеріалах справи міститься відповідь з банку.
Вказує, що підписуючи договір позичальник погоджується на укладення договору саме такого змісту, що фактично нівелює усі доводи стосовно невідповідності умов договору без достатніх на це доказів.
Наполягає на тому, що у даному випадку відповідачу проценти нараховано правомірна у межах погодженого строку надання кредиту та у межах періоду автопролонгації відповідно до поденного розрахунку, що наданий до позовної заяви.
Уважає, що судом першої інстанції правильно встановлено та надано оцінку доказам щодо права позивача на стягнення заборгованості відповідно до договору факторингу.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
За змістом частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач правомірно набув права вимоги до відповідача щодо виконання ним зобов`язання за наведеним кредитним договором.
Проте, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження належного виконання зобов`язання та спростування суми заборгованості перед позивачем та позовних вимог взагалі.
Встановлення судом обставини неналежного виконання відповідачем кредитного зобов`язання та відсутності доведеності зворотного, дає підстави дійти висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту та процентів у загальному розмірі 38 258 грн.
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Судом установлено, що22 липня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та                      ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №6889577 (далі - Договір), який підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором С1518.
Сторонами також підписано Додаток №1 до договору про надання споживчого кредиту №6889577 від 22 липня 2023 року, що є таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит.
До укладення договору про споживчий кредит споживачу надано інформацію, яка міститься у паспорті споживчого кредиту, який підписано ОСОБА_1 за допомогою одноразового ідентифікатора С1518.
Відповідно до пункту 1 Договору, укладення цього договору здійснюється за допомогою ІТС Товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через Веб-сайт або Мобільний додаток «CreditPlus». Електронна ідентифікація Споживача здійснюється при вході Споживача в Особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки Товариством правильності введення коду, направленого Товариством на номер мобільного телефону Споживача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення Пароля входу до Особистого кабінету. При цьому, Споживач самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до Веб-сайту/ІТС Товариства.
 
Договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором С1518 22 липня 2023 року о 23:53:09.
За умовами Договору, Товариство надає Споживачу кредит у гривні, а Споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором (пункт 1.2. Договору).
Сума кредиту (загальний розмір) складає 10 000 грн, тип кредиту - кредит (пункт 1.3 Договору).
Строк кредиту - 360 дні (п. 1.4 Договору).
Тип процентної ставки - фіксована. Стандартна процентна ставка становить 1,99% та застосовується в межах строку кредиту, вказаного у пункті 1.4. цього Договору (пункт 1.5 Договору).
Мета отримання кредиту: споживчі (особисті) потреби (пункт 1.6. Договору).
Сторони узгодили, зокрема, порядок обчислення (нарахування) процентів, Порядок зміни процентів.
Нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредиту (включаючи періоди пролонгації та авто пролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт» (пункт 3.1 Договору).
При укладенні Договору сторони також узгодили умови щодо порядку надання кредиту, пролонгації строку кредиту, порядок повернення кредиту та сплати процентів, тощо.
Відповідно до пункту 2.1. Договору кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої карки, реквізити якої надані Споживачем Товариству з метою отримання кредиту.
Згідно з приєднаною до позову інформацію від 29 травня 2024 року за вих. №7/4984, наданою ТОВ «Фінансова компанія «Контрактовий дім», відповідно до договору з ТОВ «Авентус Україна» №087/20-П від 08 липня 2020 року, 22 липня 2023 року о 23:54 здійснено переказ у розмірі 10 000грн, номер транзакції в системі 1269391674 на картку НОМЕР_1 статус - успішно.
Також відповідно до листа АТ КБ «Приват Банк» від 27 березня 2025 року № 20.1.0.0/7-250319/99196-БТ на ім`я ОСОБА_1 в АТ КБ «Приват Банк» емітовано карту № НОМЕР_2 (IBAN  НОМЕР_3 ), на яку 22 липня 2023 року здійснено переказ коштів у сумі 10 000 грн.
У період з 22 липня 2023 року по 26 травня 2024 року відповідачем здійснено оплати на рахунок первісного кредитора у розмірі 10 845,50 грн, а саме 20 серпня 2023 року сплатила 5074,50 грн та 19 вересня 2023 року сплатила 5 771 грн, які спрямовані на оплату тіла кредиту - 0,00 грн та оплату процентів за користування кредитом у розмірі 10 845,50 грн.
Надалі відповідач оплати за кредитним договором не здійснювала.
27 травня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» було укладено Договір факторингу №27.05/24-Ф, згідно умов якого позивач набув право грошової вимоги за Кредитним договором №6889577. Про відступлення права грошової вимоги відповідача було повідомлено шляхом направлення повідомлення на електронну пошту останнього, яку він зазначив при укладені кредитного договору.
Згідно витягу з Реєстру боржників загальна сума заборгованості ОСОБА_1 складає 28 308 грн, з яких: 10 000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 18 308 грн сума заборгованості за відсотками за 221 день.
У межах строку договору позивачем нараховано проценти за період з 27 травня 2024 року по 15 липня 2024 року у сумі 9 950 грн за стандартною процентною ставкою 1,99% в день у межах строку кредиту, що передбачено пунктом 1.5.1 Договору.
Зважаючи, що відповідачем не виконанні прийняті на себе зобов`язання, позивачем станом на дату звернення до суду проведено розрахунок заборгованість відповідача по кредитному договору на суму 38 258,00 грн, з яких: 10 000 грн тіло кредиту, 18 308 грн сума прострочених відсотків та 9 950 грн нараховані позивачем відсотки за 50 днів в межах строку кредитування.
Статтею 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Відповідно до статті 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, до ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» відповідно до укладеного Договору факторингу №27.05/24-Ф перейшло право грошової вимоги до відповідача                      ОСОБА_1 за кредитним договором №6889577 від 22 липня 2023 року всього у розмірі                       28 308 грн, що складається з: 10 000 грн - сума кредиту, 18 308 грн - сума процентів за користування кредитом.
Згідно статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частинами першою, другою статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно зі статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За приписом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Так, пунктами 5, 6, 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Правилами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
З урахуванням викладеного, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.
З урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Так, матеріалами справи становлено, що 22 липня 2023 року відповідач ОСОБА_1 підписала кредитний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором С1518 (у відповідності до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію») та ТОВ «Авентус Україна» у порядку, встановленому пунктом2.1. Договору про споживчий кредит надало ОСОБА_1 кредит у сумі 10 000 гривень, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 .
При цьому, факт належності картки № НОМЕР_1 відповідачу ОСОБА_1 та факт зарахування на її рахунок 22 липня 2023 року грошових коштів у розмірі 10 000 грн додатково підтверджується листом АТ КБ «Приват Банк» від 27 березня 2025 року № 20.1.0.0/7-250319/99196-БТ.
За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи у своїй сукупності свідчать про те, що відповідач ОСОБА_1 отрималакредитні кошти за кредитним договором №6889577 від 22 липня 2023 року, проте не виконала взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, кошти не повернула.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що заборгованість за договором №6889577 від 22 липня 2023 року становить 38 258,00 грн, з яких: 10 000 грн - тіло кредиту, 18 308 грн - сума прострочених відсотків та 9 950 грн - нараховані позивачем відсотки за 50 днів у межах строку кредитування(з 27 травня 2024 року по 15 липня 2024 року).
Згідно пунктів 1.3, 1.4, 1.5 кредитного договору сума кредиту (загальний розмір) складає 10 000 грн, строк кредиту - 360 днів, тип процентної ставки - фіксована.
Відповідно до пункту 1.5.1 кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в пункті 1.4 цього договору.
У період з 22 липня 2023 року по 26 травня 2024 року відповідачем здійснено оплати на рахунок первісного кредитора у розмірі 10 845,50 грн, які спрямовано на оплату тіла кредиту у розмірі 0,00 грн та оплату процентів за користування грошовими коштами у розмірі 10 845,50 грн.
У справі, яка переглядається, відступлення права грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором було здійснено шляхом укладення 27 травня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» договору факторингу.
Відповідно до пункту 1.1 договору факторингу за цим договором позивач (фактор) зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Авентус Україна»(клієнта) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту.
Згідно із пунктом 1.2 договору факторингу перехід від клієнта (ТОВ «Авентус Україна») до фактора (позивача) прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно Додатку № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників - підтверджує факт переходу від клієнта до фактора права вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.
Згідно частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та підтверджено Верховним Судом у постанові від 18 січня 2023 року у справі №686/13446/15 (провадження №61-18379св21).
За змістом вищевказаних вимог закону та умов кредитного договору, строк повернення всієї суми кредиту та відсотків за користування коштами настав 22 липня 2024 року (360 днів від 22 липня 2023 року) й саме до цього строку ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», як новий кредитор, що набув всіх прав та обов`язків у зобов`язанні на підставі договору факторингу, укладеного з ТОВ «Авентус Україна», мало право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а після закінчення строку кредитування - вимагати сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.
Таким чином, внаслідок зміни кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.
Натомість зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу відповідного зобов`язання, яке передається до закінчення строку кредитування, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин, в тому числі нового кредитора щодо отримання процентів за правомірне користування позичальником грошовими коштами на підставі статті 1048 ЦК України.
Позивач у цій справі є сингулярним правонаступником первісного кредитора за укладеним кредитним договором, відповідно, правовідносини, що виникли між сторонами, продовжували існувати з попереднім змістом, а відбулася виключно заміна сторони кредитора в існуючому зобов`язанні з попереднім змістом та усіма істотними умовами.
Ураховуючи викладене, нарахування процентів за користування кредитними коштами позивачем здійсненоу межах строку користування кредитом з урахуванням вимог чинного законодавства та на підставі умов кредитного договору.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з нарахованими позивачем відсотками за кредитним договором, оскільки такі відсотки підтверджуються розрахунками заборгованості по договору №6889577 про надання споживчого кредиту від 22 липня 2023 року, який бувдолучений стороною позивача в суді першої інстанції. 
Сторона відповідача не спростувала наданий позивачем розрахунок заборгованості, як того вимагають положення цивільно-процесуального законодавства щодо доказування. 
Доводи скаржника, що суд ухвалив рішення без її участі, без належного повідомлення, що є грубим порушенням процесуальних норм і права на захист, не заслуговують на увагу суду з огляду на те, що згідно матеріалів справи та встановлених судом обставин, відповідач                 ОСОБА_1 про розгляд справи повідомлялася шляхом надсилання ухвали про відкриття провадження до електронного кабінету відповідача в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд», про що свідчить довідка про доставку електронного документу 17 лютого 2025 року (а.с. 125).
При цьому, в ухвалі про відкриття провадження вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін.
Окрім того, доказами наявності у відповідача ОСОБА_1 та користування нею підсистемою ЄСІТС «Електронний суд» є подання апеляційної скарги за допомогою вказаної системи (а.с. 144 - 155).
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач не довів факт укладення кредитного договору з ОСОБА_1 , не було надано жодного підписаного договору або достовірного доказу погодження умов кредитування, оскільки скан-копії або довідки не можуть вважатися належними та допустимими доказами згідно ЦПК України, а також, що суд першої інстанції не встановив чи справді саме відповідач скористалася коштами, які позивач нібито надав, у матеріалах справи відсутні докази переказу коштів на рахунок ОСОБА_1 , а також не підтверджено факт отримання коштів саме нею, а не іншою особою, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу ним на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.
У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, РНОКПП, реквізити банківської картки на яку первісним кредитором здійснювалось перерахування позичених грошових коштів, номер телефону), були використані неправомірно для укладення кредитних договорів від її імені, нею до суду наданоне було. 
При цьому, доказів того, що 22 липня 2023 року кошти у розмірі 10 000 грн на банківський рахунок ОСОБА_1 надійшли від іншої особи, відмінної від кредитора, відповідач до матеріалів справи не долучила.
Також слід звернути увагу на те, що ОСОБА_1 до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій не зверталася, як і не оскаржувала правомірність укладеного договору.
Враховуючи умови надання кредитних коштів, колегія суддів зазначає, що саме боржник має доступ до свого рахунку, зазначеного у договорі, тавона мала можливість представити суду виписку зі свого рахунку на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору. 
При цьому слід зазначити, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи судом першої інстанції, проте відзив на позовну заяву, свої письмові пояснення або заперечення на спростування заявлених позовних вимог не надала.
Також безпідставним є твердження відповідача про порушення норм процесуального права у частині належності електронних доказів.
У частинах другій, третій, п`ятій статті 100 ЦПК України визначено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
У суду першої інстанції не було сумніву щодо відповідності паперової копії електронного доказу оригіналу. Вказане свідчить про відсутність підстав для дослідження оригіналу електронного доказу за наявності в матеріалах справи паперових копій цих доказів та за відсутності обґрунтованих сумнівів у їх відповідності оригіналу.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивач заявив надмірні та неспівмірні санкції - нараховані штрафи та відсотки значно перевищують суму основного боргу та така практика суперечить принципу добросовісності і статті 551 ЦК України. Верховний Суд у низці рішень, зокрема у постанові від 15 грудня 2021 року у справі №686/16114/20 наголошував, що пеня, яка кратно перевищує основну суму, може бути зменшена судом або не підлягає стягненню взагалі, оскільки позивачем не було заявлено до стягнення суму неустойки, а також будь-якої компенсації за невиконання зобов`язань. З предмету спору вбачається, що позивач заявив вимоги лише про стягнення суми заборгованості за тілом кредиту та за відсотками, нарахованими у межах строку кредитування у відповідності до умов укладеного кредитного договору.
Аргументи скаржника про те, що суд не перевірив належним чином правонаступництво кредитора - відсутні докази правомірної передачі права вимоги саме ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», оскільки до матеріалів справи не було долучено договору факторингу або належного повідомлення про заміну кредитора, спростовуються доказами, долученими до матеріалів справи, та встановленими судом обставинами.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не дослідив первинні документи, які б підтверджували факт укладення правочину, передачі коштів, реальної заборгованості та належності інформації особисто їй є безпідставними з огляду на наступне.
Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Колегія суддів зауважує, що дійсно, у матеріалах справи відсутні первинні облікові документи, які б відповідали вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Разом з тим, колегією суддів установлено, що 29 травня 2024 року відповідно до договору з ТОВ «Авентус Україна» №087/20-П від 08 липня 2020 року, 22 липня 2023 року о 23:54 здійснено переказ у розмірі 10 000грн, номер транзакції в системі 1269391674 на картку НОМЕР_1 статус - успішно.
Згідно листа АТ КБ «Приват Банк» від 27 березня 2025 року № 20.1.0.0/7-250319/99196-БТ на ім`я ОСОБА_1 в АТ КБ «Приват Банк» емітовано карту № НОМЕР_2 (IBAN  НОМЕР_3 ), на яку 22 липня 2023 року здійснено переказ коштів у сумі 10 000 грн.
У постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №759/24061/19 зроблено висновок, що презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Як зазначено вище, відповідачем жодними доказами не спростовано факт укладення кредитного договору та отримання відповідно до його умов кредитних коштів.
Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи та наведеними нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
В апеляційній скарзі жодних доводів щодо стягнення судових витрат не наведено, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції не перевіряється.
Ухвалюючи рішення у даній справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку,дійшовши правильного висновку про задоволення заявлених вимог позову.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, немає, а отже апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Щодо витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19).
Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.
Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру; погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України).
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
При цьому витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18). 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (Правовий висновок Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2022 року у справі №915/294/21).
У відзиві на апеляційну скаргу представником позивача ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» - Крюковою М.В. заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції, у розмірі 8 000 грн.
На підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції у матеріалах справи містяться копії наступних документів: довіреності у порядку передоручення від 11 липня 2025 року; договору про надання правової допомоги №07/07-2022 від 07 липня 2022 року; звіту від 15 вересня 2025 року про надання правової допомоги згідно Договору №07/07-2022 від 07 липня 2022 року; рахунку-фактури від 15 вересня 2025 року на суму 8 000 грн; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; ордера на надання правничої допомоги.
За змістом розділу 3 Договору про надання правової допомоги №07/07-2022 від 07 липня 2022 рокуоплата за надані послуги складається з суми вартості послуг, зазначених у рахунку-фактурі.
Факт наданих послуг підтверджується звітом про надання правової допомоги.
Підставою для оплати є рахунок-фактура. Клієнт здійснює оплату за надані послуги у день отримання рахунку-фактури шляхом безготівкового перерахування коштів на розрахунковий рахунок.
Відповідно до Звіту від 15 вересня 2025 року про надання правової допомоги згідно Договору №07/07-2022 від 07 липня 2022 року адвокат надав, а клієнт прийняв наступну правову допомогу: правова експертиза документів та складення відзиву на апеляційну скаргу у справі з ОСОБА_1 , подання до суду відзиву - 8 000 грн (4 год.).
Відповідач з клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката в порядку статті 137 ЦПК України не звертався.
Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, ціну позову, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, судуважає, що клопотанняпредставника позивача ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» - Крюковою М.В.про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000 грн підлягає задоволенню.
Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, а також ціни позову.
Таким чином, зважаючи на складність справи, ціну позову, обсяг наданих адвокатом послуг, враховуючи, що позивачем доведено співмірністьзаявлених ним витрат на оплату правничої допомоги адвоката, колегія суддів доходить висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційноїінстанціїу розмірі 8 000 грн.
 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 травня 2025 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»(код ЄДРПОУ 44559822, адреса: 03150, м. Київ, вул. Загородня, буд. 15, оф. 118/2) витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, у розмірі 8 000 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині третій статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                 Т.О. Писана

Судді                                                                             С.О. Журба 

                                                                                       К.П. Приходько