ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                      
 
10 вересня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 372/2673/23
провадження № 61-12115св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Обухівська міська рада Київської області, Обухівська районна державна адміністрація Київської області, Приватне акціонерне товариство «Обухівське»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Івченко Вікторії Петрівни на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2023 року, ухвалене у складі судді Проць Т. В., та постанову Київського апеляційного суду від 01 серпня 2024 року, ухвалену у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовної заяви
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Обухівської міської ради Київської області (далі - Обухівська міська рада), Обухівської районної державної адміністрації Київської області (далі - Обухівська РДА), Приватного акціонерного товариства «Обухівське» (далі - ПрАТ «Обухівське») про визнання права власності на земельну ділянку частку (пай).
 
Позовну заяву ОСОБА_1 мотивував тим, що працював у радгоспі-комбінаті «Обухівський», правонаступником якого є ПрАТ «Обухівський». 
Під час розпаювання земель ініціативною групою йому як працівнику ПрАТ «Обухівське» виділено земельну частку (пай), відповідно до затверджених списків та схеми розпаювань. При жеребкуванні часток (паїв) йому дісталась частка №  НОМЕР_1 , розміром 3,6321 га, кадастровий номер 3223110100:06:006:0019.
 
Указував, що ПрАТ «Обухівське» створено на базі майна двох колгоспів: імені Паризької Комуни та імені Сталіна, згідно з Центральним Комітетом Комуністичної Партії України і Ради Міністрів УРСР від 08 травня 1957 року № 494 та протоколу № 7 засідання виконавчого комітету Обухівської районної Ради депутатів трудящих Київської обласної Української РСР від 26 березня 1960 року.
 
Протоколом загальних зборів від 05 березня 2010 року № 2 вирішено провести процес розпаювання та приватизації земель ПрАТ «Обухівське» та затвердити список осіб, які мають право на земельну частку (пай).
 
У грудні 2010 року ПрАТ «Обухівське» отримало розпорядження № 793 Обухівської РДА «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) ВАТ «Обухівське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок земель, що знаходяться                          у користуванні ВАТ «Обухівське» у межах Обухівської міської ради, Нещерівської та Першотравенської сільських рад Обухівського району Київської області.
 
27 грудня 2013 року Обухівською районною радою Київської області прийнято рішення «Про затвердження проекту приватизації земель ПрАТ «Обухівське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Обухівської міської, Першотравенської та Нещерівської сільських рад», яким затверджено проект приватизації земель ПрАТ «Обухівське», для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Обухівської міської, Першотравенської та Нещерівської сільських рад Обухівського району Київської області.
 
22 лютого 2014 року загальними зборами членів ПрАТ «Обухівське» проведено розподіл земельних часток (паїв) шляхом жеребкування, результати розподілу оформили протоколом загальних зборів № 3 з додатками до нього, а саме списком членів ПрАТ «Обухівське», які мають право на отримання земельної частки (паю) та схему поділу сільськогосподарських земель ПрАТ «Обухівське» згідно проєкту приватизації із зазначенням номерів їх власників (за списком).
 
Ініціативна група відповідно до схеми розпаювання зверталася до Держземагентства з питань виготовлення для видачі пайовикам сертифікатів в подальшому державних актів. Однак більшість членів/працівників ПрАТ «Обухівське» та пенсіонерів за не залежних від них обставин так і не виготовили правовстановлюючі документи на частку (пай).
 
Стверджував, що він не оформив ні сертифікат, ні державний акт на право власності на земельну ділянку, а Обухівська міська рада відмовилась надавати йому дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою та порадила звернутись до суду з відповідним позовом.
 
ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на земельну ділянку частку (пай) № НОМЕР_1 , площею 3,6321 га, кадастровий номер 3223110100:06:006:0019, для товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Обухівської міської ради Київської області.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2023 року            у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Обухівської міської ради, Обухівської РДА, ПрАТ «Обухівське» про визнання права власності на земельну частку (пай) відмовлено.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 01 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2023 року - без змін. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_1 ніколи               не набував право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3223110100:06:006:0019, площею 3,6321, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, форма власності - державна власність, тому відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку на підставі статті 392 ЦК України.
 
Спростовуючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вказав, що звернення ініціативної групи до Держземагентства з питань виготовлення для видачі пайовикам сертифікатів не надає підстав для ухвалення судом рішення про визнання за    ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку частку (пай) №  НОМЕР_1 площею 3,6321 га, кадастровий номер 3223110100:06:006:0019, для товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Обухівської міської ради Київської області.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У серпня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Івченко В. П. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 серпня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про задоволення позовних вимог. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Івченко В. П. залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.
 
Ухвалою Верховного Суду 18 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 - адвоката Івченко В. П. у цій справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
У жовтні 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження                   без повідомлення учасників справи.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).
 
Вказує, що суди не взяли до уваги той факт, що ініціативна група відповідно до схеми розпаювання зверталася до відповідного Держземагентства з питань виготовлення для видачі пайовикам сертифікатів (згодом державних актів), але так до цього часу більшість членів (працівників) відповідача та пенсіонерів за незалежних від них обставин не виготовили правовстановлюючі документи на частку (пай).
 
Заявник стверджує, що у зв`язку з відсутністю відповіді від Держземагентства щодо виготовлення сертифікатів та державних актів щодо земельних ділянок, єдиним способом захисту порушених прав позивача є звернення до суду з позовом про визнання права власності на таку земельну ділянку.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У жовтні 2024 року ПрАТ «Обухівське» подало до Верховного Суду відзив, у якому просить залишити без задоволення касаційну скаргу представника          ОСОБА_1 - адвоката Івченко В. П., а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Не погоджується з касаційною скаргою, указує, що частиною третьою статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Однак, предметом позову цієї справи                       є не визнання права позивача на земельну частку (пай), а визнання права власності на земельну ділянку розміром 3,6321 га, кадастровий номер 3223110100:06:006:0019, державної форми власності (статті 116, 118, 122 ЗК України).  
Суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.
 
У жовтні 2024 року Обухівська міська рада подала до Верховного Суду письмові пояснення на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката      Івченко В. П., в яких просила скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 серпня 2024 року, задовольнити позов ОСОБА_1 . 
 
Однак такі пояснення про приєднання до касаційної скарги не відповідають положенням частини третьої статті 397 ЦПК України, тому залишаються                         без розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
ОСОБА_1 працював у радгоспі-комбінаті «Обухівський», правонаступником якого є ПрАТ «Обухівське».
 
У лютому 1996 року радгоспу-комбінату «Обухівський» видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 1 327 га, для сільськогосподарського виробництва відповідно до рішення Нещерівської сільської ради народних депутатів від 01 грудня 1995 року. Вказаний акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 284.
 
Відповідно до протоколів загальних зборів членів ПрАТ «Обухівське»                                  від 05 березня 2010 року № 2 та від 22 лютого 2014 року № 3 вирішено провести процес розпаювання та приватизації земель ПрАТ «Обухівське», затвердити список осіб, які мають право на земельну частку (пай). Згідно зі списком, який є додатком до протоколу № 2, ОСОБА_1 рахується під номером 309.
 
Розпорядженням Обухівської РДА від 08 грудня 2015 року № 365 затверджено проект приватизації земель ПрАТ «Обухівське», для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Обухівської міської, Нещерівської та Першотравенської ради Обухівського району Київської області.
 
Згідно з інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права, земельна ділянка, кадастровий номер 3223110100:06:006:0019, площею 3,6321 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, форма власності - державна.
 
ОСОБА_1 не набував право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3223110100:06:006:0019, площею 3,6321 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначив неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме, що суд апеляційної інстанції                                                в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Івченко В. П.                                   не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                 і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають, доводи касаційної скарги цих висновків                            не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Звернувшись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 послався на положення статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», Указ президента України від 08 серпня             1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих                                                   у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям».
Позивач вказав, що працював у радгоспі-комбінаті «Обухівський», що підтверджується трудовою книжкою.  
Радгоспу-комбінату «Обухівський» у 1995 році видано державний акт на право постійно користування землею на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області розміром 1327,0 га. 
Позивач вважав, що ці обставини згідно статей 328, 292 ЦК України створюють підстави для визнання за ним право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3223110100:06:006:0019,  у судовому порядку.
 
Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України від 1990 року (тут і надалі, у редакції станом на час отримання державного акту на право постійного користування землею) визначалось, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 22 ЗК України від 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі       (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.
 
У частині другій статті 23 ЗК України від 1990 року визначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.
 
Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільгосппідприємствам, сільгоспкооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, визначені в Законі України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.
Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).
 
За статтею 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі       (на місцевості) розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).
 
Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі                              (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.
 
Паюванням земель є визначення розміру земельної частки (паю) виключно                       у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).
 
Статтею 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» регламентовано питання використання нерозподілених та невитребуваних земельних ділянок і земельних часток (паїв).
 
Зазначені норми передбачають право осіб, яким належить право на земельну частку (пай), та їх спадкоємцям отримати земельні ділянки в натурі до 01 січня       2025 року. Виділення таких земельних ділянок здійснюється сільськими, селищними або міськими радами.
 
До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду                              у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 542/1403/17 (провадження         № 14-106цс21), а також Верховний Суд у постанові від 03 травня 2023 року у справі № 541/1512/21 (провадження № 61-3067св22).
У пункті 10.29 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що саме державні органи та органи місцевого самоврядування повинні здійснити таке забезпечення (забезпечення порушеного права позивача на отримання земельної ділянки в натурі) за рахунок земель резервного фонду або земель запасу.
У пункті 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;                                б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;                                    в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;                   г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
 
За змістом частини одинадцятої статті 118 ЗК України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.
 
Згідно із частиною четвертою статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 працював у радгоспі-комбінаті «Обухівський», правонаступником якого є ПрАТ «Обухівське».
 
У лютому 1996 року радгоспу-комбінату «Обухівський» видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 1 327 га, для сільськогосподарського виробництва відповідно до рішення Нещерівської сільської ради народних депутатів від 01 грудня 1995 року. Вказаний акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 284.
 
Відповідно до протоколів загальних зборів членів ПрАТ «Обухівське» від 05 березня 2010 року № 2 та від 22 лютого 2014 року № 3 вирішено провести процес розпаювання та приватизації земель ПрАТ «Обухівське» та затвердити список осіб, які мають право на земельну частку (пай). Згідно зі списком, який                  є додатком до протоколу № 2, ОСОБА_1 рахується під номером 309.
 
Сертифікат на право на земельну частку (пай) ОСОБА_1 не отримував.
 
Рішень органів місцевого самоврядування про передачу ОСОБА_1 на підставі статті 122 ЗК України з державної власності у приватну власність земельної ділянки, кадастровий номер 3223110100:06:006:0019, матеріали  справи не містять. 
 
За відсутності сертифіката на право на земельну частку (пай), виданого районною (міською) державною адміністрацією, чи рішення суду про визнання права на земельну частку (пай), право позивача на земельну частку (пай) не доведено згідно з частиною першою та другою статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». 
Отже, відсутні підстави для реалізації прав ОСОБА_1 на підставі                               статті 122 ЗК України, статей 328, 392 ЦК України. 
 
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеним Верховним Судом                  у постанові від 08 січня 2025 року у справі № 712/2967/23 (провадження                    № 61-8074св24).
 
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_1 ніколи не набував право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3223110100:06:006:0019, площею 3,6321, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, форма власності - державна власність, тому відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку на підставі статті 392 ЦК України.
 
Суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу, що узгоджується з вимогами статті 122 ЗК України. 
Тому не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що у зв`язку з відсутністю відповіді від Держземагентства щодо виготовлення сертифікатів та державних актів щодо земельних ділянок, єдиним способом захисту порушених прав позивача є звернення до суду з позовом про визнання права власності на таку земельну ділянку.
 
Висновки у справах, на які міститься посилання у касаційній скарзі, і у справі, яка переглядається, не є суперечливими. Встановлені судами фактичні обставини є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Слід звернути увагу, що у кожній справі з подібним предметом спору суд виходить із конкретних обставин справи, з урахуванням принципу пропорційності                              у цивільному судочинстві та дотриманням розумного балансу інтересів сторін. 
Крім того, вказані висновки щодо застосування конкретного способу захисту цивільного права не суперечать висновкам цієї постанови.
 
Таким чином, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження.
 
Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених заявником                              у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незмінній апеляційним судом частині та постанову суду апеляційної інстанцій - без змін. 
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Івченко Вікторії Петрівни залишити без задоволення.
 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 серпня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,        є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник

 
Судді:                                                                                     І. Ю. Гулейков

 
                                                                                               Б. І. Гулько

 
                                                                                               Г. В. Коломієць

 
                                                                                               Н. Ю. Сакара