ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 604/9/25	Головуючий у 1-й інстанції Сіянко В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/650/25 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2025 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Гірського Б.О.
суддів - Костіва О.З., Храпак Н.М.
за участю секретаря - Дідух М.Є.,
позивача ОСОБА_1 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 604/9/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 26 березня 2025 року (ухвалене суддею Сіянкмом В.М., повне рішення складено 03 квітня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -
ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 10 липня 2021 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 19 000 доларів США, за умовами якого відповідач мав повернути вказану суму до 30 грудня 2021 року. 
Також зазначав, що 10 липня 2021 року між ними було укладено інший договір позики на суму 7 450 доларів США, за умовами якого відповідач мав повернути вказану суму до 30 грудня 2021 року. 
Наголошував, що строки виконання договорів позики спливли, однак відповідач кошти не повернув.
На підставі наведеного, просив стягнути з відповідача борг у сумі 19 000 доларів США з урахуванням індексу інфляції, штраф у розмірі 10 % від неповерненої суми позики та проценти в розмірі 3 % річних від неповерненої суми за весь строк прострочення.
Стягнути з відповідача борг у сумі 7 450 доларів США з урахуванням індексу інфляції, штраф у розмірі 10 % від неповерненої суми позики та проценти в розмірі 3 % річних від неповерненої суми за весь строк прострочення. 
Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 26 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням матеріальних норм права та підлягає скасування з наступних підстав.
Акцентує увагу на те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції посилався на постанову Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року в справі № 6-50цс16, однак всупереч вказаній позиції відмовив у задоволенні його позовних вимог.
Звертає увагу на те, що суд не взяв до уваги, що під час судового засідання позивач повідомив суд про те, що не зазначав у договорі порядок передачі коштів відповідачу, оскільки вони були передані разом з підписаним договором.
Зазначає, що у поведінці відповідача вбачається ухилення від виконання обов`язку щодо повернення боргу, оскільки у 2024 році він направив ОСОБА_2 вимогу про повернення коштів, однак останній ніяк не відреагував на це, а лише вчиняв дії щодо уникнення розмов та зустрічей з ним, навіть під час судових засідань, на які не з`являвся.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу в її межах підтримав, посилаючись на доводи викладені у ній.
У судове засідання ОСОБА_2 не з`явився без поважних причин, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, вимог апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.
Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 10 липня 2021 року між ОСОБА_1 (позикодавець), з однієї сторони та ОСОБА_2 (позичальником), з іншої сторони, укладено договір за умовами якого позикодавець зобов`язується передати у власність позичальника грошові кошти (позику), а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк (п.1.1). Сума позики за цим договором становить 19 000 (дев`ятнадцять тисяч) доларів США; позика надається до 30 грудня 2021 року (п. 2.1, 3.1). При простроченні повернення позики (її частини) позичальник сплачує штраф у розмірі 10 % від неповерненої суми позики (п. 5.1). При простроченні повернення позики (її частини) позичальник додатково до штрафу, передбаченого п. 5.1 Договору, сплачує проценти в розмірі 3 % річних від неповерненої суми за весь строк прострочення. При цьому позичальник зобов`язується повернути суму позики (її неповернену частину, в разі дострокового повернення частини позики), з урахуванням індексу інфляції за весь строк прострочення (п. 5.2) (а.с. 4-5).
10 липня 2021 року між  ОСОБА_1  (позикодавець), з однієї сторони, та ОСОБА_2  (позичальником), з іншої сторони, укладено договір, за умовами якого позикодавець зобов`язується передати у власність позичальника грошові кошти (позику), а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк (п.1.1). Сума позики за цим договором становить 7 450 (сім тисяч чотириста) доларів США (п. 2.1). При простроченні повернення позики (її частини) позичальник сплачує штраф у розмірі 10 % від неповерненої суми позики (п. 5.1). При простроченні повернення позики (її частини) позичальник додатково до штрафу, передбаченого п. 5.1 Договору, сплачує проценти в розмірі 3 % річних від неповерненої суми за весь строк прострочення. При цьому позичальник зобов`язується повернути суму позики (її неповернену частину, в разі дострокового повернення частини позики), з урахуванням індексу інфляції за весь строк прострочення (п. 5.2) (а.с. 6-7).
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд виходив з того, що  з договорів позики від 10 липня 2021 року не вбачається, що ОСОБА_2 отримав у позику кошти, оскільки в договорі вказано, що «позикодавець зобов`язується передати у власність Позичальника грошові кошти». Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позову. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, сплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Отримання коштів у борг за договором позики підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми від позичальника до позикодавця саме за таким договором.
Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 723/304/16-ц, у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі № 344/16307/15, від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16, від 14 липня 2021 року в справі № 750/2316/19, від 04 червня 2025 року в справі № 127/34793/23.
Системний аналіз норм статті 1046, 1047 ЦК України свідчить, що оскільки договір позики є реальним, то факт передання грошових коштів може підтверджуватися договором позики, укладеними в письмовій формі, якщо в тексті такого договору сторонами не зазначений інший строк передання грошових коштів.
У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 зазначено, що реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, його умов.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц).
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (постанови Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, від 10 травня 2022 року у справі № 153/943/19, від 14 вересня 2022 року у справі № 130/82/2015, від 28 лютого 2024 року у справі № 369/5625/16-ц).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 звернуто увагу, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У статті 629 ЦК України закріплено один із принципів, на якому базується цивільне право, - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).
Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши усі надані сторонами докази на предмет належності та достатності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено обґрунтованості позовних вимог, оскільки не надано жодного доказу, який би однозначно підтверджував факт отримання відповідачем коштів за договорами від 10 липня 2021 року.
Так, зі змісту самих розписок (а.с. 4-7) не вбачається факту отримання коштів позичальником, а саме того, що відбулася сама передача певної суми від позичальника до позикодавця, а вбачається лише зобов`язання позикодавця ОСОБА_3 передати у власність позичальника ОСОБА_2 грошові кошти, що не може свідчити про наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими погоджується колегія суддів, та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6         Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 26 березня 2025 року — залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 10 листопада 2025 року.
       
       Головуючий:                                                         Гірський Б.О.

       Судді:                                                                Костів О.З.        

                                                                               Храпак Н.М.