ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/16140/21                                                 Суддя (судді) першої інстанції: Сидор Наталія Теодозіївна

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  29 вересня 2025 року                                                                                           м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                                  Оксененка О.М.,
суддів:                                                        Ганечко О.М.,
                                                             Штульман І.В.,

При секретарі:                                    Долинській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просила: 
- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 25.03.2021 по виконавчому провадженню НОМЕР_1;
- стягнути з Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) суму 43 693,32 грн.
Позов обґрунтовано тим, що    виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом, що вказує на неправомірність оскаржуваної постанови.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 липня 2025 року позовні вимоги - задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Руденко Наталії Вікторівни від 25.03.2021 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні НОМЕР_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що оскільки виконавчий документ повернуто стягувачу, а виконавчий збір не стягнуто, тому державний виконавець у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» вивів постанову про стягнення виконавчого збору в окреме провадження.
Відтак, на думку апелянта, всі дії у виконавчих провадженнях вчинено державним виконавцем у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», тому підстави для визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 25.03.2021 по виконавчому провадженню НОМЕР_1 - відсутні.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зауважено, що державний виконавець незаконно визначив суми виконавчого збору у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчими документами, застосувавши таким чином фактично Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII у редакції Закону №2475-VIII, тому апеляційна скарга є безпідставною.
18 вересня 2025 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача.
Інші сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. 
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, а подання відзиву на апеляційну скаргу в письмовій формі відповідно до статті 304 КАС України є правом, а не обов`язком учасників справи, колегія суддів у відповідності до частини другої ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.
Апеляційний розгляд справи здійснюється без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у силу вимог частини четвертої ст. 229 КАС України, оскільки сторони у судове засідання не з`явились.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №761/19911/16-ц, про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Експобанк» заборгованості за кредитним договором від 24 грудня 2013 року у сумі 384 421 (триста вісімдесят чотири тисячі чотириста двадцять одна) грн 57 коп. Крім того, у виконавчому листі зазначено про про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Експобанк» заборгованості за кредитним договором від 24 грудня 2013 року у сумі 52 511 (п`ятдесят дві тисячі п`ятсот одинадцять) грн 65 коп.
У свою чергу, постановою головного державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 08.08.2017 відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа №761/19911/16-ц від 22.06.2017.
Надалі, головним державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 30.01.2020 прийнято постанови про передачу виконавчого провадження та про прийняття виконавчого провадження у зв`язку з реорганізацією територіальних органів Міністерства юстиції.
При цьому, постановою від 25.03.2021 НОМЕР_1 замінено стягувача у виконавчому провадженні на фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 .
У подальшому, головним державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції 25.03.2021 винесено постанову ВП НОМЕР_1 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 частини першої ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Також, 25.03.2021 винесено постанову ВП НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору у розмірі 43 693,32 грн.
Не погоджуючись з вказаною постановою про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся з цим позовом до суду за захистом своїх порушених прав.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки внесені Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ погіршили становище позивача як боржника, а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, тому зазначене свідчить про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 43 693,32 грн.
Однак, позовні вимоги про стягнення з Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) суми 43 693,32 грн задоволенню не підлягають, оскільки заявлені на майбутнє, так як саме скасування оскаржуваної постанови слугуватиме підставою для повернення таких коштів позивачу.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
У відповідності до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини першої статті 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За правилами частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Як наслідок, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону (частина п`ята статті 26 Закону №1404-VIII).
Згідно частини першої статті 27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
З огляду на вимоги наведених норм, початком примусового виконання відповідного виконавчого документу є подання стягувачем відповідної заяви про примусове виконання рішення, що є наслідком відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення шляхом винесення постанови, в тому числі про стягнення основної винагороди.
Згідно частини другої ст. 27 Закону № 1404-VIII у редакції до 28.08.2018 виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Відтак, виконавчий збір обраховується у розмірі, встановленому частиною другою статті 27 Закону № 1404-VIII.
У подальшому, з 28.08.2018 частину другу статті 27 Закону № 1404-VIII у відповідності до Закону України від 03.07.2018 № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» викладено у новій редакції а саме: «Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».
Інших змін після 28.08.2018 до частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII внесено не було.
Таким чином, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, оскільки у період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як, у період після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню. 
Відповідно, у період після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, тому сума виконавчого збору (основної винагороди) у розмірі 10 відсотків визначається з можливістю подальшого стягнення виходячи з сум коштів, що підлягають примусовому стягненню за виконавчим документом, і це не залежить від вчинених виконавчих дій після відкриття виконавчого провадження.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 серпня 2020 року у справі № 200/13920/19-а.
Як свідчать матеріали справи, постановою головного державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 08.08.2017 відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа №761/19911/16-ц від 22.06.2017.
У той же час, слід враховувати, що на момент відкриття виконавчого провадження не завжди можливо визначити розмір фактично стягнутих сум чи остаточну вартість переданого майна за наслідками фактичного виконання приватним виконавцем, тому суди мають перевіряти механізм розрахунку, застосованого виконавцем при визначенні суми основної винагороди та наведеного ним у постанові про стягнення основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.
Так, сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є винагородою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.
Верховний Суд у своїх постановах вже висловлював позицію з приводу даного питання. Так у постановах від 03 березня 2020 у справі №260/801/19, від 28 жовтня 2020 у справі № 640/13697/19, від 21 січня 2021 року у справі № 160/5321/20, від 27 квітня 2021 року у справі № 580/3444/20, від 11 серпня 2021 року у справі №500/2190/18 Верховний Суд зазначив, що право на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.
Як вбачається з матеріалів справи, головним державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції 25.03.2021 винесено постанову ВП НОМЕР_1 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 частини першої ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»
Також, 25.03.2021 винесено постанову ВП НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору у розмірі 43 693,32 грн.
Таким чином, постанова про стягнення виконавчого збору у сумі 43 693,32 грн. винесена відповідачем без фактичного стягнення заборгованості з позивача на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Експобанк», з огляду на винесення 25.03.2021 державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.
У даному випадку колегія суддів враховує, що відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Отже, положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.
З урахуванням того, що внесені Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника - позивача, а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника у повному обсязі коштів за виконавчим листом, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору.
Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 1340/5053/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 400/878/20 та від 28 січня 2021 року у справі № 420/769/19.
У даному випадку, виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.
Відповідно, позиція апелянта про те, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів, є помилковою.
З огляду на вказане, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 287, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 липня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко

Судді                                                                          О.М. Ганечко

                                                                                            І.В. Штульман