ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7514/25 Справа № 183/13309/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дубовенко І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання — Травкіної В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу Державного геофізичного підприємства “Укргеофізика” на рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2025 року у складі судді Дубовенко І.Г. по цивільній справі № 183/13309/24 за позовом ОСОБА_1 до Державного геофізичного підприємства “Укргеофізика” про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні,–
ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, пред`явленою до ДГП “Укргеофізика”, на предмет стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 червня 2024 року по 16 грудня 2024 року, тобто, по день фактичного повного розрахунку, в силу ст. 117 КЗпП України, у розмірі 57 863,75 грн, обґрунтовуючи це тим, що 16 серпня 1994 року вона була прийнята на роботу до Придніпровської геофізичної розвідувальної експедиції державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» та наказом №17 по Придніпровській геофізичній розвідувальний експедиції державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» від 03 червня 2024 року була звільнена за власним бажанням, на підставі заяви.
       Станом на 11 червня 2024 року заборгованість Придніпровської ГРЕ по заробітній платі позивачу становить 96476,84 грн, що не була виплачена позивачеві, та постановою Дніпровського апеляційного суду у справі № 183/6973/24 від 10 грудня 2024 року на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 96476,84 грн, яка виплачена частково: їй виплачувалася у серпні, жовтні 2024 року. Кінцевий розрахунок підприємством здійснило 16 грудня 2024 року.
Позивач вважає, що, в силу ст. 117 КЗпП, наступає відповідальність відповідача за порушення її трудових прав, тобто нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначила, що середня заробітна плата її становила 10 649,77 грн, а прострочення виплати заробітної плати в розмірі 96476,84 грн, стягнутої рішенням суду, становить 5 місяців 13 днів, тому, враховуючи час затримки розрахунку при звільненні, часткову виплату заробітної плати відповідачем з кінцевим строком такої виплати 16 грудня 2024 року, середній заробіток складає 57 863,75 грн, який і просила стягнути позивач на свою користь з відповідача (а.с.1-4).
Рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2025 року позов  ОСОБА_1  до ДГП «Укргеофізика», про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати - задоволено частково.
       Стягнуто з ДГП «Укргеофізика» на користь  ОСОБА_1  середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 04 червня 2024 року по 03 грудня 2024 року включно в сумі 53404,77 грн (без вирахування податків та інших обов`язкових платежів).
       Стягнуто з ДГП «Укргеофізика» на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн (а.с. 56-58).
       Рішення суду мотивовано тим, що позивачем доведено факт того, що мало місце порушення законодавства про працю та у неї виникло право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 червня 2024 року по 03 грудня 2024 року у розмірі 53404,77 грн, а у роботодавця виникла відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП з урахуванням обмеження строку стягнення шестимісячним строком.
       Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ДГП «Укргеофізика» подало апеляційну скаргу (а.с.61-65), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та невірного застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позивача в повному обсязі. Скаржник зазначив, що розрахунок середнього заробітку позивачем здійснений невірно, всупереч положенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року, тоді як за його розрахунком, виходячи з доходу позивача за останні два місяці роботи у розмірі 15 043,03 грн (квітень 2024 року — 7 107,96 грн, травень 2024 року — 7 935,07 грн) та за кількістю 45 робочих днів за цей період і визначення середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 334,29 грн, середній заробіток становить 43 791,99 грн.
       Разом з цим зазначив, що заборгованість по заробітній платі виникла не з вини роботодавця, а у зв`язку з виникненням форс-мажоних обставин, засвідчених Листом ТПП від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1, а також припиненням фінансування виробничих баз роботодавця, які знаходяться в зоні бойових дій, що є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці. З цього просив скасувати рішення та ухвалити нове з відмовою у задоволенні вимог.
Позивач своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалась та відзиву на апеляційну скаргу не подавала, але, в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає подальшому розгляду по суті.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, відповідач у день звільнення позивача 03 червня 2024 року не виплатив останній усі належні їй суми заробітної плати при звільненні, у розмірі 96 476,84 грн, що встановлено постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року. Враховуючи, що фактичний повний розрахунок з позивачем відбувся 16 грудня 2024 року, суд встановив, що період розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача бере початок з моменту звільнення та по 16 грудня 2024 року, однак, застосовуючи положенням ст. 117 КЗпП України в редакції після 19 липня 2022 року, такий строк обмежений шестимісячним строком стягнення, що є кінцевою датою розрахунку середнього заробітку 03 грудня 2024 року та становить 145 робочих днів, враховуючи, що дохід позивача за останні два місяці роботи склав повними 18 345,22 грн, де середньоденна заробітна плата розрахована у розмірі 407,67 грн, і що в загальному розмірі середнього заробітку становить 53 404,77 грн. 
       Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 16 серпня 1994 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу Придніпровської геофізичної розвідувальної експедиції державного геофізичного підприємства «Укргеофізика».
       03 червня 2024 року наказом № 17 по Придніпровській геофізичній розвідувальний експедиції державного геофізичного підприємства «Укргеофізика» ОСОБА_1 була звільнена за власним бажанням, на підставі заяви.
       17 червня 2024 року за № 142 видана довідка, відповідно до якої станом на 11 червня 2024 року заборгованість відповідача по заробітній платі позивачу становила 96476,84 грн.
       Постановою Дніпровського апеляційного суду у справі № 183/6973/24 від 10 грудня 2024 року на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 96476,84 грн, яка частково їй виплачувалася у серпні, жовтні 2024 року на загальну суму 30792,54 грн. Кінцевий розрахунок підприємство здійснило 16 грудня 2024 року в сумі 62684,3 грн.
       Згідно наданої позивачем бухгалтерської довідки, також виданої Придніпровською геофізичною розвідувальною експедицією державного геофізичного підприємства «Укргеофізика», загальна заборгованість по заробітній платі, станом на 11 червня 2024 року, становить 96476,84 грн.
       Згідно довідки № 175 від 24 червня 2024 року, ОСОБА_1 з січня 2023 року по червень 2024 року була нарахована заробітна плата в сумі 191 595,94 грн.
       Таким чином, суд першої інстанції, задовольняючи, хоча б і частково, позовні вимоги ОСОБА_1 , вважав встановленим з письмових доказів у матеріалах справи, що у день звільнення позивачеві не була виплачена в повному обсязі нарахована заробітна плата у розмірі 96476,84 грн.
       Відповідно до відомостей нарахування коштів № 52 від 14 серпня 2024 року, позивачу було виплачено заробітну плату в сумі 1790,39 грн; № 74 від 09 жовтня 2024 року - 20000 грн; № 75 від 09 жовтня 2024 року - 8617,15 грн; № 81 від 18 жовтня 2024 року - 385 грн. Остаточний розрахунок з ОСОБА_1 по виплаті заборгованості по заробітній платі при звільненні в сумі 62684,3 грн здійснений 16 грудня 2024 року (платіжна інструкція № 884 від 16 грудня 2024).
       Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
       Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
       Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. 
       У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
       Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
       З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
       Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. 
       Отже, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
       Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
       За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
       Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
       Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
       Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, але не більш як за шість місяців.
       Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).
З`ясовуючи характер спірних правовідносин, період стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції вважав, що свій початок такий період бере з дня наступного за днем звільнення, тобто, 04 червня 2024 року та закінчується 03 грудня 2024 року, тобто, не більш як за шість місяців, як то передбачено положеннями ст. 117 КЗпП, з чим повністю погоджується і колегія суддів та що не спростовано і скаржником.
       Разом з цим, колегія суддів погоджується і з тим, що за встановлений період порушення трудових прав позивача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 53 404,77 грн, оскільки за Порядком № 100 середня заробітна плата ОСОБА_1 , яка використовується при обрахунку середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільнені повинна бути обрахована від виплат за останні два календарні місяці роботи, що передуються місяцю, в якому позивача було звільнено, та які є двома останніми відпрацьованими місяцями роботи позивача, тобто за травень та квітень 2024 року. Згідно з довідкою № 175 від 24 червня 2024 року, дохід позивача за вказані місяці роботи становить суму в розмірі 18 345,22 грн, кількість робочих днів за вказаний період - 45 (22 у квітні, 23 у травні), а отже, виходячи з розрахунку: 18 345,22 грн/45, середньоденна заробітна плата позивача становить 407,67 грн.
       Таким чином, періодом за який підлягає нарахуванню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є 04 червня 2024 року по 03 грудня 2024 року включно. Кількість робочих днів за вказаний період становить 145. Отже розмір середнього заробітку позивача за час затримки становить 53404,77 грн (без вирахування податків та інших обов`язкових платежів), з розрахунку: 131 робочих днів х 407,67 грн (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
       Доводи скаржника про те, що розрахунок середнього заробітку, наведений судом, є невірним, колегія суддів не приймає до уваги, адже за відомостями, зазначеними у довідці № 175 від 24 червня 2024 року, належить брати до розрахунку нараховану заробітну плату, яка включає в себе і податки з доходів працівника, а не суму доходу без урахування податку, як помилково вважав скаржник, наголошуючи на розмірі заробітної плати на два останні місяці роботи позивача у загальному розмірі 15 043,03 грн, тоді як повна заробітна плата з податками на доходи складає загалом 18 345,22 грн, що і було вірно застосовано судом першої інстанції.
       Також з цього належить дійти висновку про правомірність вирахування судом першої інстанції і середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 407,67 грн, а не 334,29 грн, як помилково вважав скаржник.
       Крім того, колегія суддів наголошує, що доводи скаржника про форс-мажорні обставини, визначені Листом ТПП від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1, у зв`язку з чим ним порушено терміни виплати заробітної плати позивачеві при звільненні, як і доводи про відсутність фінансування виробничих баз відповідача, які знаходяться в зоні бойових дій, не беруться до уваги, оскільки це не доводить відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення, а сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. 
       Колегія суддів наголошує, що встановлені судом першої інстанції фактичні обставин справи та правові висновки суду першої інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 09 червня 2021 року у справі №213/719/20. 
       З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування, передбачені положеннями ст. 376 ЦПК України, відсутні.
       Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного геофізичного підприємства “Укргеофізика” — залишити без задоволення.
Рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2025 року — залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “17” вересня 2025 року.
Повний текст постанови складено “25” вересня 2025 року. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

                                                                                Т.П. Красвітна