ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 вересня 2025 року
м. Київ
справа №346/2511/17
провадження №51-2178км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у  складі: 
головуючого                                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,   
за участю: 
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурорів                                                              ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016090000000227, за  обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бобринця Кіровоградської області, жителя смт Кострижівка Чернівецького (до 17 липня 2020 року - АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7  на вирок Івано?Франківського апеляційного суду від 18 березня 2025 року.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.
Суд встановив, що 10 листопада 2016 року приблизно о 15:50 в с. Корнич Коломийського району Івано-Франківської області ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Аudi А4», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , на колесах задньої осі якого були встановлені шини різних моделей з різними малюнками протектора, що по-різному впливали під час гальмування і маневрування транспортного засобу на його стійкість та за яких його експлуатація відповідно до пп. «г» п. 31.4.5. Правил дорожнього руху (далі - ПДР) заборонена, рухався ділянкою автодороги Стрий - Чернівці - Мамалига в напрямку до м. Чернівців. 
Наближаючись до ділянки дороги з додатковим шаром асфальту, водії попутних транспортних засобів, що рухалися попереду автомобіля ОСОБА_7 , стали зменшувати швидкість руху, однак ОСОБА_7 не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості руху, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості руху до швидкості попутного автомобіля або до зупинки транспортного засобу, оскільки зустрічна смуга була зайнята іншим транспортним засобом, проявив неуважність, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, з метою об`їзду перешкоди у вигляді вантажного транспортного засобу, який рухався перед ним в попутному напрямку, різко повернув кермо вліво, внаслідок чого виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з  автомобілем марки «Mitsubishi Outlander», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 . 
Своїми діями ОСОБА_7 порушив вимоги п. 1.2., підпунктів «а» та «б» п. 2.3., пунктів 10.1., 11.3., 12.1., 12.3., пп. «г» п. 31.4.5. ПДР, у результаті чого сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), під час якої внаслідок отриманих тілесних ушкоджень загинули пасажири автомобіля «Аudi А4» ОСОБА_10 та ОСОБА_11 
18 березня 2025 року Івано-Франківський апеляційний суд частково задовольнив апеляційні скарги прокурора та потерпілого, вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2023 року щодо ОСОБА_7 у частині призначеного покарання скасував та в цій частині ухвалив новий вирок, яким ОСОБА_7 за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В решті вирок місцевого суду залишено - без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник не погоджується з вироком Івано-Франківського апеляційного суду від 18 березня 2025 року, просить його скасувати і призначити новий розгляд в апеляційному суді.
Захисник стверджує про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність у частині кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286 КК і порушення пов`язує з тим, що апеляційний суд:
- не надав належної оцінки тому, що на ділянці дороги, на якій сталася ДТП, проводився поточний ремонт - укладався верхній шар асфальту, ліва смуга була перекрита, Відсутні попереджувальні дорожні знаки або інші засоби організації безпечного дорожнього руху в зоні пошкодженого покриття. Ці відомості вказують на порушення вимог ДСТУ та ПДР, що регламентують безпечне утримання автомобільних доріг загального користування та порядок інформування водіїв про небезпеку на дорозі.
- неповно дослідив момент виникнення ДТП;
- не здійснив ретельного технічного аналізу ПДР;
- не надав належної оцінки висновкам експертиз, де не враховано фактичного стану дорожнього покриття. Аналіз проводився в абстрактно нормальних дорожніх умовах, без оцінки дорожньої ситуації в момент ДТП, без урахування впливу дорожньої інфраструктури, що свідчить про неповноту дослідження експертами і проігнорований вплив зовнішніх факторів;
- не надав належної оцінки причинному зв`язку між станом дороги та виникненням ДТП, натомість незадовільний технічний стан дороги обумовлює: вимушене маневрування водіями, які уникають вибоїн або руйнувань; зниження зчеплення коліс з поверхнею, що унеможливлює безпечне гальмування або поворот; порушення траєкторії руху, що може призвести до виїзду на зустрічну смугу або зіткнення; втрату контролю над авто в умовах неочікуваної дорожньої перешкоди, що не була позначена згідно з ПДР;
- залишив поза увагою наявні порушення організації руху, встановлені експертизою: відсутність знака 1.11 «Пагорб», бар`єрів, конусів; пагорб з асфальту створював перешкоду для руху і має безпосередній вплив на ДТП. Водії не були попереджені про небезпечну ділянку, що призвело до раптових маневрів;
- не виправив недоліків судового розгляду, які вимагали призначити повторну або додаткову експертизу з урахуванням дорожнього стану; витребувати акти огляду, обстеження, ремонтні звіти від дорожніх служб; поставити питання про залучення балансоутримувача дороги як відповідача або співвідповідача у справі;
- не надав належної оцінки тому, що експертиза встановлює, що водій «Аudi» не вжив належних заходів для запобігання небезпечної ситуації, проте не розкриває головних причин та факторів цієї ситуації. При цьому водій «Аudi» мав обмежену видимість через інші автомобілі, що ускладнило своєчасне реагування;
- залишив поза увагою, що в своїх поясненнях ОСОБА_7 стверджує, що у автомобіля ««Аudi»» відмовили гальма, водночас якщо ремонтні роботи призвели до потрапляння сміття або матеріалів на дорогу, це могло вплинути на гальмування, що потребує експертизи;
- не з`ясував, чи порушив підрядник ТзОВ «ПБС» правила безпеки під час ремонту, а також чи є технічні несправності ««Аudi», пов`язані з цими роботами. Технічний стан автомобіля ««Аudi», зокрема причини відмови гальмівної системи, вимагає технічної експертизи автомобіля для підтвердження або спростування пояснень ОСОБА_7 .
До того ж експертиза вказує на шини різних моделей, що порушує ПДР, але стверджує, що це не вплинуло на стійкість транспортного засобу. Це викликає сумніви, оскільки різні шини можуть змінити поведінку автомобіля під час гальмування.
Звертає увагу, що слідчі експерименти (24 лютого 2017 року) проведені без участі захисника, що  суперечить праву на захист (ст. 59 КПК). Результати цих дій використані як докази, хоча Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2019 року в справі № 206/6798/16-к (провадження № 51-7660км18) вказав на  недопустимість таких дій.
Також суд проігнорував аргументи захисника про неналежність технічних умов експериментів через відсутність аналогічних транспортних засобів, незалучення спеціалістів. 
Можливість уникнення зіткнення з боку ОСОБА_9 експертним шляхом не перевірено. Експертиза стверджує, що ОСОБА_9 не мав технічної можливості уникнути ДТП (п. 8.1), але не досліджує, чи міг він зменшити швидкість раніше, враховуючи рух колони автомобілів.
На підставі власного розрахунку швидкості автомобіля «Audi А4» стверджує, що розрахунки і методика експертиз не відповідають нормативним документам і технічним стандартам. Вважає, що має бути взята до уваги розрахована стороною захисту швидкість «Audi А4» перед гальмуванням, яка складає приблизно 98,1 км/год, що на ~10 км/год менше, ніж зазначено у висновку експерта (108,8 км/год).
Вказує, що суд не призначив додаткової судово-медичної експертизу, щоб з`ясувати, чи міг обвинувачений втратити свідомість безпосередньо до моменту зіткнення, незважаючи на наявність даних про інвалідність II групи у ОСОБА_7 з симптомами систематичних судомних нападів, що могло бути причиною втрати контролю за дорожньою обстановкою і керуванням автомобілем. При цьому за висновком експерта № 443/2024 ОСОБА_7 має органічне ураження головного мозку та ознаки помірно вираженого психоорганічного синдрому.
Вважає, що судово-психіатрична експертиза є недостовірною основою даних про стан психічного здоров`я засудженого ОСОБА_7 , оскільки вважає необґрунтованим висновок про те, що останній не страждає на психічні розлади, що виключають осудність. Судово-психіатрична експертиза № 443/2024 є неповною, необ`єктивною. Висновки експерта не відповідають фактичним даним медичної документації, долученої до матеріалів справи, а саме: 
- проігноровано численні діагнози, встановлені за результатами госпіталізацій у 2023 -2024 роках (епілепсія, органічні розлади особистості - Р07.8, Р06.8, 040.9);
- не враховано висновків МСЕК щодо інвалідності II групи та повної втрати працездатності;
- не досліджено впливу органічного ураження головного мозку та супутнього психоорганічного синдрому на здатність ОСОБА_7 усвідомлювати свої дії та керувати ними на момент інкримінованого діяння; 
- експертиза проведена одноособово, без створення комісії, попри складність діагнозу;
- суперечить положенням Інструкції, затвердженої наказом МОЗ від 28 липня 2014 року № 527, та статей 242-244 КПК.
Надає власну оцінку судово-психіатричній експертизі, виявлені ним аспекти вважає підставою для призначення повторної експертизи, оскільки було порушено наказ МОЗ від 28 липня 2014 року № 527 та не враховано усієї сукупності медичних документів, не  проведено повторної або стаціонарної експертизи.
Звертає увагу на неповноту психіатричного обстеження: не проведено ЕЕГ (електроенцефалограми) для виключення епілепсії чи органічного ураження мозку; відсутній аналіз можливих епілептичних нападів, епілептичного психозу, що має критичне значення для діагнозу. Не проведено розмежування між шизофренією, шизоафективним розладом, органічним розладом, епілептичним психозом; не застосовано нейропсихологічного або патопсихологічного тестування; не використано сучасних психодіагностичних методик (ММРІ, PANSS, шкали афективного та когнітивного порушення тощо). Не оцінено можливості симуляції/агравації симптомів, що є обов`язковим в експертизах у кримінальних справах. Відсутній аналіз поведінки обстежуваного до та після інкримінованого діяння, немає даних із соціального оточення або родичів. Немає чіткої хронології розвитку захворювання. Не вказано, коли саме вперше з`явилися психотичні симптоми. Висновок базується на спостереженні в період вже після вчинення діяння, без належної ретроспективної реконструкції стану на момент події.
Крім того, захисник стверджує про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а також про наявність підстав до  застосування положень статей 75 та 69 КК.
Звертає увагу на стан його здоров`я, соціальний статус, позитивну характеристику, висновки органу пробації, відсутність судимостей.
Вважає, що апеляційний суд не навів обґрунтованих мотивів до застосування покарання, пов`язаного з реальним відбуванням покарання, не врахував способу вчинення злочину, стану здоров`я ОСОБА_7 , часткового визнання вини, співпраці зі слідством, відсутності майнових претензій з боку потерпілого ОСОБА_12 .
Позиції учасників судового провадження 
Прокурори заперечили проти задоволення касаційної скарги, просили залишити оскаржене судове рішення без зміни.
Інших учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурорів, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів виходить із такого. 
Як передбачено ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, при цьому не перевіряє судові рішення в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження чи неповноти судового розгляду, зазначені обставини є предметом перевірки суду апеляційної інстанції в межах та порядку, визначених приписами статей 404, 405 КПК.
Крім того, касаційний суд не може втручатися в аспекти оцінки судами попередніх інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на  предмет підтвердження чи непідтвердження обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так  і  стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину в цілому.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, під час встановлення яких Суд має керуватися приписами статей 412-414 вказаного Кодексу.
За вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які  підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення, тобто законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення. 
Згідно зі ст. 370, ч. 2 ст. 420 КПК вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості судового рішення. У вироку суду апеляційної інстанції має бути зазначений зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги. 
На переконання колегії суддів суду касаційної інстанції, оскаржений вирок відповідає вказаним вимогам кримінального процесуального закону.
Доводи про неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність та неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 колегія суддів уважає безпідставними з огляду на приписи ч. 1 ст. 404 КПК, де визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2023 рокубув оскаржений в апеляційному порядку лише потерпілим та стороною обвинувачення з підстав невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а сторона захисту апеляційні скарги не подавала і не порушувала перед апеляційним судом питання про невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, про неповноту судового розгляду, про порушення правил оцінки доказів у контексті приписів статей 86, 91, 94 КПК, недоведеність винуватості обвинуваченого чи перевірки висновків щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286 КК. 
Суд апеляційної інстанції в межах, установлених ст. 404 КПК, і у визначеному ст. 405 цього Кодексу порядку переглянув кримінальне провадження та частково задовольнив апеляційні скарги прокурора та потерпілого.
За позицією об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною впостанові від 03 квітня 2023 року у справі № 537/984/20 (провадження № 51-1747кмо22), в основі апеляційного перегляду судового рішення лежить перевірка його обґрунтованості й законності, задля чого апеляційний суд наділений відповідними процесуальними можливостями, ключовою із яких є перевірка повноти і правильності встановлення судом першої інстанції обставин кримінального провадження за  результатами дослідження та оцінки доказів. 
Водночас лише в тій ситуації, коли суд апеляційної інстанції вбачає, що доводи в апеляційній скарзі щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження виглядають обґрунтованими та потребують перевірки, він таку перевірку здійснює шляхом повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, із  дотриманням вимог ст. 404 КПК.
Враховуючи наведене та те, що сторони кримінального провадження не ставили питання щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження чи неповноти судового розгляду, колегія суддів касаційного суду не вбачає за оцінкою доводів захисника підстав до застосування приписів ст.  412  КПК, де йдеться лише про такі порушення вимог закону, які перешкодили чи могли перешкодити апеляційному суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення за оцінкою відповідних доводів.
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині вирішення питання про застосування до засудженого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, які фактично пов`язані із реалізацією дискреційних повноважень суду, не знаходять свого підтвердження.
За вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2023 року ОСОБА_7 призначено мінімальне основне покарання у межах санкції ч. 3 ст.  286 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на максимальний строк - 3 роки.
До таких висновків місцевий суд дійшов з огляду на відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також визнавши обставинами, які пом`якшують покарання, щире каяття ОСОБА_7 . Суд зважив, що в цій ДТП загинула також дружина ОСОБА_7 , врахував неодноразові вибачення стосовно потерпілого ОСОБА_12 (батька іншої загиблої потерпілої), той факт, що ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив злочин у молодому віці, наявність позитивної характеристики за місцем проживання.
Також врахував, що ОСОБА_7 після вчинення злочину, тобто понад 6 років, не  притягувався до кримінальної відповідальності, відсутність у суду відомостей про його притягнення протягом року до ухвалення вироку до адміністративної відповідальності чи про вчинення будь-яких інших юридичних деліктів. Визнав, що  ступінь вини суттєво знижена, враховуючи обставини, встановлені за висновком судової дорожньо-технічної експертизи від 22 травня 2017 року № 1635. Врахувавши обставини, які позитивно характеризують ОСОБА_7 , а саме факт укладення шлюбу, перебування його дружини у стані вагітності, позицію потерпілої ОСОБА_13 (матері загиблої ОСОБА_10 та законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_14 ) щодо призначеного покарання, дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК.
Суд апеляційної інстанції наведені місцевим судом обставини не визнав такими, що переконливо свідчать про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування реального покарання, з огляду на що скасував вирок місцевого суду в цій частині та ухвалив новий вирок, яким за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, призначив  ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, колегія суддів апеляційного суду дотрималася приписів статей 50, 65 КК, урахувала часткове визнання вини, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК відноситься до тяжких злочинів, характер кримінального правопорушення, вчиненого проти безпеки руху та експлуатації транспорту, те, що внаслідок грубого порушення ОСОБА_7 правил дорожнього руху загинули дві особи, дані про особу обвинуваченого, який є  особою з інвалідністю, дані про його стан здоров`я, про міцні соціальні зв`язки, а також те, що ОСОБА_7 не працює, має на утриманні малолітнього сина, 2023 року народження.
Поняття судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності застосованих кримінально-правових засобів з метою вирішення завдань, визначених положеннями статей 1, 50 КК тощо.
Функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності, а під час обрання такої форми її реалізації, як призначення покарання з його реальним відбуванням вимагає від суду вмотивованої оцінки всіх конкретних обставин справи, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, особи винного. 
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. 
Відповідно до вимог ст. 65 КК суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. 
При цьому виправленням засудженого є такий вплив покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення, і виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального. Досягнення мети виправлення означає, що в результаті застосування до засудженого засобів кримінально-правового впливу в його особистості відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів. Воно досягається через усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним суспільно небезпечної дії. Водночас виправлення має спиратися на об`єктивні обставини, які здатні забезпечити ресоціалізацію засудженого.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Верховний Суд не вбачає явної несправедливості призначеного ОСОБА_7 покарання, обраний захід примусу є співмірним вчиненому за встановлених в цьому провадженні обставин, необхідним і достатнім для досягнення мети покарання в аспекті реалізації судом приписів статей 50, 65 КК.
Оцінюючи правильність висновків суду щодо незастосування положень закону, які  дають можливість призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, касаційний суд виходить із того, що за приписами ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім визначених цією нормою випадків, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. 
Норма матеріального права, викладена в ч. 1 ст. 69 КК, надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом за кримінальне правопорушення, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Отже,  застосування положень ст. 69 КК можливе в разі, якщо наявна сукупність принаймні двох обставин, які відповідають двом умовам, визначеним у законі: 1) вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК; 2) хоча б одна із них істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Під час визначення поняття (юридичного змісту) обставин, що істотно знижують ступінь  тяжкості вчиненого правопорушення, Верховний Суд виходить із системного тлумачення статей 66 та 69 КК, а також положень тих статей Особливої частини цього Кодексу, що визначають певні обставини, які пом`якшують покарання, як ознаки окремих привілейованих складів кримінальних правопорушень. Про взаємозв`язок обставин, що пом`якшують покарання за приписами ст. 66 КК, з обставинами, які є ознаками привілейованих складів кримінальних правопорушень (і віддзеркалюють собою значно менший ступінь суспільної небезпечності порівняно із простим складом правопорушення), свідчать, зокрема, положення ч. 3 ст. 66 цього Кодексу, за якими заборонено враховувати як обставину, що пом`якшує покарання, ту, що вже визначена законом як ознака складу кримінального правопорушення, у вчиненні якого особу визнано винуватою.
Закон України про кримінальну відповідальність визначає як обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його вчинення у стані сильного душевного хвилювання, особливий психофізичний стан породіллі під час пологів або відразу після пологів, стан необхідної оборони при перевищенні її меж, які істотно знижують ступінь тяжкості умисних вбивств або тяжкого тілесного ушкодження, у привілейованих видах кримінальних правопорушень, визначених у статтях 116-118, 123, 124 КК. Вказане висвітлює підхід законодавця до визначення обставин, які можуть братися до уваги під час вирішення питання про можливість застосування положень ст. 69 вказаного Кодексу.
Обставини чи сукупність обставин, які відповідно до положень ст. 69 КК надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого ж характеру і сили, які зумовлюють виокремлення привілейованих складів злочинів. Ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в обумовленому взаємозв`язку із цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, обсягом, характером і змістом дій та іншими факторами, які безпосередньо обумовлюють вчинення кримінального правопорушення та впливають на його характеристику за критеріями суспільної небезпеки вчиненого та винуватого, їх характеру та ступеня.
У цьому кримінальному провадженні в діях засудженого апеляційний суд не  встановив наявності таких обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому обґрунтовано не застосував приписи ст. 69 КК, не вбачається таких і зі змісту касаційної скарги захисника.
Колегія суддів касаційного суду зауважує, що у разі, якщо суд не вважає за доцільне застосовувати у відповідному кримінальному провадженні під час призначення покарання особі положення ст. 69 КК, то він не повинен щоразу посилатися на недоцільність такого застосування. Натомість у разі якщо б суд вважав доцільним застосування положень цієї статті, то він повинен це мотивувати у своєму рішенні.
Отже, Верховний Суд не вбачає явної несправедливості покарання, яке призначено засудженому ОСОБА_7 , та погоджується із висновками апеляційного суду щодо призначеного покарання засудженому, воно відповідає тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових злочинів як  засудженим, так і іншими особами, відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Обставини, про які йдеться в касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованості висновку судів стосовно призначеного покарання, яке є законним і справедливим.
Що стосується доводів про безпідставне незастосування апеляційним судом положень ст. 75 КК, то колегія суддів виходить з такого.
Насамперед Суд зауважує, що звільнення від відбування покарання передбачене приписами норм розд. XII Загальної частини КК, де визначені підстави й умови застосування іншого, відмінного від визначеного розд. XI КК, інституту кримінального права - призначення покарання. 
Суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є умови і підстави, визначені ст. 75 КК, у їх взаємозв`язку з положеннями статей 50, 65 цього Кодексу.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин, зміст протиправної поведінки.
Колегія суддів ураховує, що положення ст. 75 КК підлягають застосуванню за умови обґрунтованого переконання суду про можливість досягнення мети покарання, внаслідок звільнення від його відбування, враховуючи при цьому тяжкість кримінального правопорушення.
Посилання захисника в обґрунтування підстав до звільнення засудженого від відбування покарання на обставини, що враховані як такі, що пом`якшують покарання, колегія суддів не вважає переконливими, оскільки вони враховані судом апеляційної інстанції при визначенні виду та розміру покарання та не можуть покладатися в обґрунтування підстав до застосування положень ст. 75 КК.
З огляду на положення розд. XII Загальної частини КК в касаційній скарзі не наведено належного обґрунтування до спростування висновку про неправильне застосування положень ст. 75 КК. Захисник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій закону про кримінальну відповідальність за результатом власної оцінки окремих із тих обставин, які апеляційним судом оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.
Стан здоров`я ОСОБА_7 , його соціальний статус, позитивна характеристика, висновки органу пробації, відсутність попередніх судимостей, на які у касаційній скарзі посилається захисник, не є безумовною підставою для звільнення особи від призначеного покарання з випробуванням. 
Доводи про те, що суд не врахував способу вчинення злочину, стану здоров`я ОСОБА_7 , часткового визнання вини, є безпідставними, оскільки з оскарженого судового рішення вбачається, що наведені обставини були покладені в основу рішення про застосування мінімального покарання, визначеного санкцією інкримінованого ОСОБА_7 злочину.
Звільнення особи від реального відбування покарання за встановлених судом обставин цього кримінального провадження не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання у  вигляді загальної превенції та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися ПДР та запобігання вчиненню нових злочинів іншими водіями.
Суд апеляційної інстанції, з урахуванням усіх обставин, у тому числі й тих, на які посилається захисник у касаційній скарзі, а також даних про особу винуватого, його ставлення до скоєного, дійшов слушного переконання про відсутність обґрунтованих підстав до звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.
Належного підґрунтя, достатнього для мотивованого висновку про застосування положень ст. 75 КК у їх взаємозв`язку із тими, про які йдеться в статтях 50, 65 КК, з  урахуванням тяжкості вчиненого злочину і заподіяних наслідків, особи засудженого, доводи касаційної скарги не містять.
Обставини, на які посилається захисник, зумовили виважений підхід щодо обраного судом заходу примусу, однак відокремлено від інших обставин, не є достатніми підставами до належного висновку про можливість виправлення засудженого через звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
При цьому, всупереч твердженням захисника у касаційній скарзі, висновок органу пробації був урахований судом у сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК.
У розумінні статей 314, 314-1 КПК досудова доповідь представника персоналу органу пробації складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про строк чи розмір покарання та має виключно рекомендаційний характер, яку суд може врахувати, виходячи із своїх дискреційних повноважень.
Посилання захисника на неврахування судом співпраці ОСОБА_7 зі слідством колегія суддів відхиляє з таких підстав. 
Активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення є добровільна допомога слідству, яка виявляється у повідомленні правоохоронному органу або суду обставин і фактів по справі, наданні доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викритті інших співучасників, визначенні ролі кожного з них у вчиненні злочину, наданні допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом, і таке сприяння має бути активним, ініціативним та підтвердженим доказами.
З матеріалів провадження вбачається, що ані орган досудового розслідування, ані суди не встановили даних, які би свідчили про сприяння ОСОБА_7 слідству, а тому доводи захисника про необхідність їх врахування є безпідставними. Стверджуючи про сприяння слідству, захисник не зазначив, у чому саме полягає активне сприяння слідству та ініціатива з боку ОСОБА_7 , при цьому захисник не посилається на докази, які могли би бути підставою для висновку про сприяння працівникам правоохоронного органу у розслідуванні справи.
Колегія суддів бере до уваги, що за усталеною практикою Верховного Суду під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням розкриттю злочину. 
Посилання захисника на те, що суд мав урахувати відсутність майнових претензій з боку потерпілого ОСОБА_12 як підставу для призначення більш м`якого покарання, колегія суддів уважає безпідставними.
З вироку місцевого суду вбачається, що потерпілий ОСОБА_12 у судових дебатах погодився з прокурором про необхідність призначення обвинуваченому основного покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. Таку позицію потерпілого ОСОБА_12 щодо міри покарання місцевий суд вважав реакцією на пасивну поведінку ОСОБА_15 та відсутність ініціативи з боку останнього вибачитись перед потерпілим. 
Водночас, обираючи ОСОБА_7 захід примусу, місцевий суд врахував те, що   ОСОБА_7 неодноразово вибачався перед потерпілим ОСОБА_12 . 
Саме незгода з вказаним висновком місцевого суду була однією з підстав для оскарження потерпілим вироку в апеляційному порядку, і доводам апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_12 суд апеляційної інстанції надав належну оцінку. 
Наведені апеляційним судом мотиви переконливо свідчать про те, що встановлені обставини у своїй сукупності не дають підстав для висновку про можливість звільнення особи від призначеного покарання з випробуванням. 
Щодо інших доводів касаційної скарги
В апеляційному суді сторона захисту не порушувала питання про неналежність чи недопустимість доказів, які були покладені в обґрунтування висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого за ч. 3 ст. 286 КК злочину, а тому відповідна перевірка в  апеляційному порядку не здійснювалася.
Натомість в касаційній скарзі захисник наводить низку таких доводів, які Суд має перевірити, оскільки це не суперечить приписам ст. 433 КПК, не вирішуючи при цьому питання про достовірність того чи іншого доказу, оскільки не має таких повноважень.
Щодо доводів про належну оцінку судом факту проведення ремонту ділянки дороги, де  сталася ДТП
З матеріалів справи вбачається, що на підставі постанови про призначення комплексної інженерно-транспортної експертизи від 22 березня 2017 року було проведено експертизу, за результатом якої складено висновок судової дорожньо-технічної експертизи від 22 травня 2017 року № 1635.
На вирішення експерту були поставлені питання про те, чи відповідає стан дорожнього покриття в місці ДТП вимогам ДСТУ на утримання автомобільних шляхів та організація дорожнього руху; якщо не відповідали, то в чому полягали порушення.
Проведення експертизи було доручено експерту ОСОБА_16 , який атестований як судовий експерт за наступними експертними спеціальностями: 10.1 «Дослідження обставин дорожньо-транспортних пригод», 10.16 «Дорожньо-технічні дослідження», загальний стаж роботи за фахом - з 2000 року, експертний стаж - з 2004 року.
Експерта було повідомлено про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК, як того вимагають приписи статей 70 та 102 КПК.
За вказаним висновком ділянка автодороги сполученням Стрий-Чернівці у с. Корнич Коломийського району Івано-Франківськоїобласті, де 10 листопада 2016 року відбулася ДТП, мала бути облаштована технічними засобами організації дорожнього руху (дорожні знаки, бар`єри, огороджувальні конуси) згідно з погодженою схемою огородження та організації дорожнього руху, в місцях виконання робіт мав бути встановлений на відстані 50-100 м від початку небезпечної ділянки попереджувальний знак 1.11 «Пагорб». 
Оскільки 10 листопада 2016 року на момент ДТП будь-які засоби організації дорожнього руху на цій ділянці вказаної автодороги були відсутні, то експерт дійшов висновку, що  організація дорожнього руху на вказаній ділянці автодороги не відповідала вимогам державних стандартів та не забезпечувала безпеку руху транспортних засобів з  дозволеною швидкістю руху, оскільки водії транспортних засобів не були завчасно проінформовані та попереджені відповідними технічними засобами організації дорожнього руху про ремонтні роботи і наявний на смузі руху у напрямку м. Чернівців пагорб асфальтобетонної суміші висотою 0,12 м, який частково перекривав праву смугу руху (від правого узбіччя) на 0,7 м.
Такий висновок експерт зробив, спираючись на ряд нормативних документів, серед яких: ДСТУ 3587-97 «Безпека дорожнього руху. Автомобільні дороги, вулиці та залізничні переїзди. Вимоги до експлуатаційного стану» від 01 січня 1998 року; ДСТУ 4100-2002 «Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування» від 03 червня 2002 року; «Інструкція по забезпеченню безпеки дорожнього руху в місцях проведення дорожніх робіт на автомобільних дорогах» ІНУВ. 3.2-218-051-95 та інші.
З висновку експерта вбачається, що вихідні дані прийняті з постанови слідчого від  22  березня 2017 року, протоколу огляду місця ДТП та схеми до нього від  10  листопада 2016 року, акта обстеження дорожніх умов на ділянці автомобільної дороги від 10 листопада 2016 року та погодженої схеми огородження та організації дорожнього руху в місцях виконання робіт по Стрий-Мамалига км 128+497-км 204+402.
На кожне з поставлених питань експертом надано повні та чіткі відповіді, зміст вказаного висновку експерта не викликає будь-яких сумнівів, зокрема, щодо дотримання Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, методів дослідження, обґрунтованості висновків.
При цьому поза увагою суду не залишився висновок судової автотехнічної експертизи від 24 травня 2017 року № 1637,яка вирішувала такі питання:
- чи перебувають у причинно-наслідковому зв`язку невідповідність дорожнього покриття та організація дорожнього руху із настанням ДТП;
- чи міг водій автомобіля «Audi A4» ОСОБА_7 втратити керування автомобілем та  допустити виїзд на смугу зустрічного руху у зв`язку із виїздом автомобіля на пагорб з  асфальтно-бетонної суміші;
- як, з технічної точки зору, повинен був діяти у даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля «Audi A4» ОСОБА_7 відповідно до технічних вимог ПДР;
- як, з технічної точки зору, повинен був діяти у даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля «Mitsubishi Outlander» ОСОБА_9 відповідно до технічних вимог ПДР;
- Що, з технічної точки зору, стало причиною даної ДТП.
Експертизу було проведено на підставі постанови про призначення комплексної інженерно-транспортної експертизи від 22 березня 2017 року, її виконання доручено судовому експерту, завідувачеві лабораторії автотехнічних досліджень Львівського НДІСЕ ОСОБА_17 , який має вищу технічну освіту за спеціальністю «Автомобілі та автомобільне господарство» і кваліфікацію судового експерта вищого кваліфікаційного класу за спеціальностями  10.1 «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод», 10.2 «Дослідження технічного стану транспортних засобів», 10.3 «Дослідження деталей транспортних засобів» та стаж експертної роботи з  1979 року. 
Експерта було повідомлено про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК, як того вимагають приписи статей 70 та 102 КПК. На кожне з поставлених питань експерт надав повні та чіткі відповіді, зміст вказаного висновку експерта не викликає будь-яких сумнівів щодо дотримання Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, методів дослідження, обґрунтованості висновків.
Зі змісту висновку експерта вбачається, що при проведенні дослідження було використано літературу з переліку науково-технічної та довідкової літератури, що  використовується при проведенні інженерно-технічної експертизи за спеціальністю 10.1 «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди» з додатку № 11 до наказу Міністерства юстиції України від 30 липня 2010 року № 1722/5, здійснено відповідні посилання на джерела, використано методики з реєстру методик проведення судових експертиз, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02 жовтня 2008 року за № 1666/5, а саме 10.1.02 «Дослідження руху транспортних засобів», 10.1.03 «Дослідження гальмування транспортних засобів», 10.1.06 «Дослідження зіткнень транспортних засобів».
Експерт дійшов висновку, що, з технічної точки зору, якщо виходити з тієї частини показань водія ОСОБА_7 про обставини ДТП, які стосуються вибраного ним швидкісного режиму перед зіткненням, то пагорб на дорожньому покритті не повинен був попасти на траєкторію руху автомобіля «Audi A4» перед початком відхилення  вказаного легковика ліворуч, а тому наявність цього пагорба не могла спричинити втрату поперечної стійкості згаданого автомобіля. У даній дорожній ситуації ОСОБА_7 повинен був керуватися вимогами пунктів 1.2; 1.5; 1.10; 2.3; 10.1, 12.1, 12.3; 12.4, 19.9, 13.1 та вести свій автомобіль зі швидкістю не більше ніж 60 км/год (а за необхідності - і меншою, щоб мати змогу постійно контролювати рух свого легковика); з  моменту, коли мав змогу побачити, що автомобілі, які рухалися попереду, почали зменшувати швидкість руху, водій ОСОБА_7 також повинен був розпочати зменшувати швидкість руху і з дотриманням необхідної безпечної дистанції продовжувати рух у колоні попутних автомобілів, не виїжджаючи на смугу зустрічного руху, щоб не створювати небезпеки іншим учасникам руху. Змінювати смугу руху (тобто  почати виїжджати на зустрічну сторону проїзної частини водієві ОСОБА_7 можна було би лише після того, як вказаний водій переконався б у безпеці зміни напрямку руху. Водій ОСОБА_9 у даній дорожній ситуації повинен був керуватися вимогами пунктів 12.3 та 1.10 (у частині значення терміна «небезпека для руху») ПДР, у відповідно до яких вказаний водій повинен був своєчасно застосувати екстрене гальмування (як  спосіб зупинки в межах найкоротшої з можливих віддалі) із моменту, коли   ОСОБА_9 мав можливість побачити, що з-за задньої частини зустрічного автомобіля на смугу руху автомобіля «Mitsubishi Outlander» почав виїжджати зустрічний автомобіль  «Audi A4».
При тих вихідних даних про обставини даної ДТП, які можуть бути спроможними, водій   ОСОБА_9 не мав технічної можливості уникнути зіткнення керованого ним автомобіля «Mitsubishi Outlander» із зустрічним автомобілем «Ауді» шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування (при цьому дана експертиза не виключає того, що з моменту настання видимості останнього і до моменту зіткнення водій ОСОБА_9 навіть не встигав би привести у дію гальмову систему свого автомобіля).
При тих вихідних даних про обставини даної ДТП, які можуть бути спроможними, причиною її настання, з технічної точки зору, є факт виїзду автомобіля «Audi A4» під керуванням водія ОСОБА_7 на зустрічну сторону проїзної частини внаслідок неналежних дій останнього по вибору швидкості руху; несвоєчасному зменшенню ним швидкості руху для належного вибору дистанції до попутних автомобілів.
Зміст наведених висновків судових експертиз не викликає сумніву, що причиною ДТП стали саме порушення ПДР з боку ОСОБА_7 , автомобіль якого рухався зі  швидкістю, яка перешкодила йому постійно контролювати рух свого легковика, не  зменшив швидкості руху з моменту, коли мав змогу побачити, що автомобілі, які  рухалися попереду, почали зменшувати швидкість руху, не продовжив свого руху із  дотриманням необхідної безпечної дистанції у колоні попутних автомобілів, не  виїжджаючи на смугу зустрічного руху, щоб не створювати небезпеки іншим учасникам руху. Змінювати смугу руху ОСОБА_7 можна було би лише після того, як переконається у безпеці зміни напрямку руху.
Встановлення висновком судової дорожньо-технічної експертизи від 22 травня 2017  року № 1635 факту організації дорожнього руху на вказаній ділянці автодороги з  порушенням вимог державних стандартів та за відсутності попереджувальних знаків не свідчить про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину, оскільки висновок судової автотехнічної експертизи від 24 травня 2017 року № 1637 містить чіткі відомості про причини ДТП. 
Крім того, у судовому засіданні місцевого суду ОСОБА_7 повідомляв, що того дня на вказаній ділянці дороги бачив ремонтну техніку та колону автомобілів, оскільки вже проїжджав тією дорогою у зворотному напрямку.
Безпідставними є і доводи про те, що судом не було досліджено питання про технічний стан автомобіля «Ауді А4», зокрема його гальмівної системи.
За висновком експерта від 27 лютого 2017 року № 4.2-9999/16 судом встановлено, що всі виявлені і проаналізовані несправності гальмівної системи та рульового керування не носять експлуатаційного характеру, а виникли в результаті розвитку ДТП, тобто при дії на них значних по величині зусиль ударного характеру, не є наслідком конструктивних недоліків систем або порушенням правил їхньої експлуатації.
Вказаний висновок отримано із додержанням процесуального порядку доручення та проведення інженерно-транспортної судової експертизи, він складений експертом належного фаху та досвіду, попередженим про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК, відповідно до визначеного експерту завдання, з належною повнотою і науковою обґрунтованістю висновку та використаної методики, які є належним підґрунтям до його оцінки на предмет достовірності у взаємозв`язку із іншими доказами.
Отже, оцінена за правилами ст. 94 КПК сукупність досліджених доказів у провадженні, серед яких показання самого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_9 , не свідчать на користь доводів сторони захисту про неповне дослідження обставин ДТП, оскільки досліджені докази дозволили суду з достатньою повнотою встановити обставини кримінального провадження. 
Перевіряючи доводи захисника про недоліки експертиз, які, як він уважає, було допущено та мало би бути усунуто під час апеляційного розгляду, колегія суддів виходить із  такого.
Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК. Суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом (частини 1, 3 ст. 26 КПК).
Положеннями ч. 1 ст. 243 КПК  визначено, що сторона захисту має право самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи. Захисник у касаційній скарзі не стверджує про порушення вказаного права. Крім цього, матеріали кримінального провадження та доводи касаційної скарги не свідчать про те, що сторона захисту була позбавлена можливості самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи, зі змісту журналів та аудіозаписів судових засідань не вбачається про те, що сторона захисту вказувала на які-небудь сумніви у правильності висновків експертів, пов`язані з їх недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що вони суперечать іншим матеріалам справи, а також на наявність істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, також сторона захисту не вказує, що орган досудового розслідування чи суд перешкоджав стороні захисту реалізувати  принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений частинами 1, 2 ст.  22  КПК.
Підстав до визнання висновків експертів недопустимими доказами, як то, порушення процедури отримання процесуальних джерел доказування чи матеріалів, на яких ґрунтуються висновки, порушення прав і свобод особи, гарантованих Конституцією України або Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, чи з тих підстав, що вони не містять відомостей про документи, на підставі яких експерти дійшли висновків, чи не вказують на конкретні джерела даних, які використовувались, чи не зазначають про використані методи досліджень, Верховним Судом не встановлено. 
Верховний Суд бере до уваги, що кримінальний процесуальний закон наділяє обвинуваченого, тобто особу, щодо якої скеровано обвинувальний акт до суду, його захисника правом на збирання та подання суду доказів без будь-якого обмеження стосовно стадії кримінального провадження, на відміну від прямої заборони стороні обвинувачення здійснювати збір доказів поза межами строку досудового розслідування (ч. 8 ст. 223 КПК).
Приписами кримінального процесуального закону визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом (ч. 1 ст. 22 КПК). Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та  подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 22 КПК). Суд,  зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК).
Сторона захисту здійснює збирання доказів, серед іншого, шляхом отримання висновків експертів, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів (ч. 3 ст. 93 КПК).
Частиною 1 ст. 332 КПК встановлено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
У свою чергу нормами ч. 1 ст. 242 КПК, до якої відсилають положення ст. 332 КПК, визначено, що експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених ст. 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. 
За приписами ч. 1 ст. 243 КПК експерт залучається у разі наявності підстав для проведення експертизи за дорученням сторони кримінального провадження. Сторона захисту має право самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи, у тому числі обов`язкової.
Тож можливість самостійного залучення стороною захисту експерта на договірних умовах для проведення експертизи є формою реалізації засади змагальності сторін та свободи в поданні ними своїх доказів як на стадії досудового розслідування, так і судового розгляду. При цьому право на отримання стороною додаткових матеріалів під час судового розгляду передбачено ч. 11 ст. 290 КПК.
 Експертом у кримінальному провадженні є особа, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями, має право відповідно до Закону України «Про судову експертизу» на проведення експертизи і якій доручено провести дослідження об`єктів, явищ і процесів, що містять відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, та дати висновок з питань, які виникають під час кримінального провадження і стосуються сфери її знань.
Висновком експерта є докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. Кожна сторона кримінального провадження має право надати суду висновок експерта, який ґрунтується на його наукових, технічних або інших спеціальних знаннях (частини 1, 2 ст. 101 КПК).
З касаційної скарги захисника не вбачається посилань на те, що сторона захисту була позбавлена права на самостійне залучення експерта на договірних умовах для проведення тої чи іншої експертизи чи комплексу експертних досліджень чи була обмежена в реалізації цього права певними причинами з метою подання доказу напротивагу висновкам експертів, які були надані суду за ініціативою сторони обвинувачення та які могли би, на переконання захисту, поставити під сумнів достовірність висновків експертів, що були оцінені судом відповідно до приписів ст.  94  КПК. За перевіркою матеріалів кримінального провадження таких обставин також не встановлено.
Власні міркування захисника щодо оцінки висновків експертів, їх правильності й обґрунтованості є особистою суб`єктивною думкою, на підставі якої Суд не має об`єктивного підґрунтя встановлювати наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Посилання адвоката на свідчення свідка ОСОБА_18 , якими, на думку захисника, підтверджується версія сторони захисту про неналежне облаштування дороги та яким місцевий суд не дав належної оцінки, колегія суддів касаційного суду оцінює через призму ст. 23 КПК, за приписами якої суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що, хоч суд неодноразово викликав свідка ОСОБА_18 в судове засідання, постановляв ухвали про його доставку приводом в судове засідання Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області , відповідно до ст. 139 КПК накладав на нього грошове стягнення за неявку в суд без поважної причини, однак указаний свідок в суді першої інстанції не з`явився та судом не допитувався. 
Вирішуючи питання про необхідність виклику свідка ОСОБА_18 в судове засідання, сторони кримінального провадження виходили із того, що цей свідок уже допитаний, хоч  це і суперечить матеріалам кримінального провадження, на його виклику не наполягали та не вбачали перешкод завершити перевірку доказами обставин провадження, враховуючи що суд обґрунтовано не взяв до уваги показання свідка, якого безпосередньо не допитував.
Щодо допустимості протоколів слідчих експериментів
У місцевому суді захист стверджував про недопустимість протоколів слідчих експериментів від 24 лютого 2017 року з тих самих підстав, про які зазначає і в касаційній скарзі.
Місцевий суд відхилив наведені захисником доводи, зазначив належне обґрунтування, і  колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з викладеними судом мотивами.
За приписами ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Частина 3 цієї статті встановлює, що до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.
При цьому положення ст. 240 КПК не визначають обов`язкової участі ні спеціаліста, ні  захисника, за умови, що його участь не є обов`язковою у кримінальному провадженні.
Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, не передбачає обов`язкової участі захисника.
З матеріалів справи вбачається, що про підозру ОСОБА_7 було повідомлено 26  травня 2017 року, в той же час слідчі експерименти у цьому провадженні були проведені 24 лютого 2017 року. Враховуючи, що ОСОБА_7 не перебував у статусі підозрюваного на момент проведення слідчих дій, підстави стверджувати про порушення його права на захист відсутні.
З протоколу слідчого експерименту вбачається, що слідчий експеримент за участю ОСОБА_7 було проведено 24 лютого 2017 року о 12:00 на ділянці дороги, де  відбулася ДТП щодо обставин, що передували події, напрямку руху та розташування транспортних засобів, розміщення дорожніх знаків, про що було складено схему. ОСОБА_7 був повідомлений про передбачене ст. 63 Конституції України право не  свідчити проти себе, надав добровільну згоду на проведення слідчого експерименту, не зазначав про необхідність забезпечення участі адвоката, а після завершення слідчої дії вказав про відсутність будь-яких заяв та зауважень. 
Разом із тим слідчу дію було проведено за участю двох понятих ОСОБА_19 та   ОСОБА_20 , залучення яких є гарантією дотримання належної правової процедури проведення слідчого експерименту та виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від учасника кримінального провадження. Дієвість  зазначених процесуальних гарантій сторона захисту під сумнів не ставить.
Те ж саме стосується протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 . З  протоколу слідчої дії вбачається, що слідчий експеримент було проведено 24  лютого  2017 року о 13:10 щодо обставин, що передували ДТП, напрямку руху транспортних засобів, їх розміщення, про що було складено схему. Учасники слідчої дії, проведеної за участю понятих, не вказували про необхідність залучення адвоката, не робили застережень чи зауважень щодо достовірності відображених у протоколі обставин.
Верховний Суд бере до уваги, що за приписами п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК суд має визнати недопустимими докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.
Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.
Із матеріалів кримінального провадження слідує, що до проведення слідчого експерименту були відсутні дані про те, що саме ОСОБА_7 є винуватцем ДТП. Під  час цієї слідчої дії ОСОБА_7 була надана можливість висловити свою власну точку зору з приводу обставин дорожньо-транспортної пригоди і в такий спосіб вплинути на вирішення справи, що не суперечить засаді верховенства права. При  цьому  слід  зазначити, що він не стверджував, що винний у ДТП, та взагалі не надавав ніякої оцінки своїм діям. Крім того, слідчий експеримент проведено з метою відтворення обставин ДТП, а не одержання від свідка ОСОБА_7 викривальних показань. Експертиза, за якою було встановлено, що саме дії ОСОБА_7 призвели до ДТП, проведена вже після слідчого експерименту.
Таким чином, відсутні підстави вважати протокол слідчого експерименту від  24  лютого  2017 року зі свідком ОСОБА_7 недопустимим доказом за п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК. Вказане узгоджується із правозастосовними позиціями Верховного  Суду,  зокрема, в  постановах від 30 травня 2019 року (справа № 161/1457/16-к), від 21 жовтня 2020 року (справа  № 345/522/16-к), від 29 листопада 2023 року (справа № 359/5361/17).
Щодо доводів захисника про невідповідність технічних умов слідчих експериментів, то  колегія суддів виходить із того, що ст. 240 КПК передбачає відтворення тих умов, які  існували на час події, які мають вагоме значення в аспекті реалізації приписів ст.  91  КПК і є важливими для досягнення мети експерименту.
З протоколів слідчих експериментів вбачається, що вони проведені на ділянці дороги, де  відбулася ДТП, в світлу пору доби, за сухої погоди, проїзна частина дороги  та  узбіччя  були сухими, з чого вбачається, що умови відповідають тим, які склалися на час ДТП.
Використання під час слідчого експерименту машини не тієї марки не впливає на допустимість протоколу слідчої дії, враховуючи її мету і спрямованість на встановлення обставин, що передували ДТП, напрямків руху транспортних засобів, розташування транспортних засобів, дорожніх знаків, а не на встановлення обставин, пов`язаних із характерними особливостями конкретної марки транспортного засобу. 
Протоколи вказаних слідчих дій складено відповідно до приписів статей 104, 105  КПК, слідчі дії проведено за правилами, передбаченими ст. 240 цього Кодексу.
Посилання захисника на правозастосовні позиції в постанові Верховного Суду від  26  лютого 2019 року у справі № 206/6798/16-к (провадження № 51-7660км18) як на підставу до визнання протоколів слідчих експериментів недопустимими доказами, не  є  релевантним, оскільки у тій справі йдеться про те, що постановою слідчого від  31  жовтня 2016 року за клопотанням підозрюваного в порядку ст. 49 КПК до участі у кримінальному провадженні був залучений захисник, втім чергову слідчу дію слідчий провів за його відсутності, чим порушив вимоги процесуального закону. Натомість у цьому провадженні на час проведення слідчих експериментів нікому із їх учасників не було повідомлено про підозру.
Отже, місцевий суд, ретельно дослідивши докази у провадженні, дійшов висновку, що надана сукупність доказів є достатньою для доведення винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил дорожнього руху та експлуатації транспорту, особою яка керує транспортним засобом, що спричинило ОСОБА_14 тілесне ушкодження середньої тяжкості та смерть ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, зроблено з дотриманням вимог статей 22, 23, 26 КПК.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що, для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності винуватості особи. 
У цьому провадженні суд дотримався зазначеного стандарту, докази проаналізував з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та  достатності, кожен окремо та у їх взаємозв`язку, відповідно до вимог ст. 94 КПК, про що в рішенні суду наведено докладні мотиви, дійшов обґрунтованого і вмотивованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, як  вбачається з матеріалів справи поза розумним сумнівом.
Щодо висновків судово-психіатричної експертизи
Під час апеляційного перегляду сторона захисту погоджувалася з висновками місцевого суду, вважала, що всі обставини провадження досліджено повно та неупереджено і їм надано належну оцінку, не клопотала про повторне дослідження обставин кримінального провадження чи певних доказів в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 404 КПК. 
Разом із тим захисник надав суду апеляційної інстанції документи про стан здоров`я ОСОБА_7 , який, на переконання сторони захисту, не дозволяє останньому відбувати покарання реально, а також заявив клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи, яке було задоволено судом.
Колегія суддів не вбачає порушень приписів статей 242-244 КПК, як про те вказує захисник у  касаційній скарзі.
Так, згідно з ч. 1 ст. 332 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам. 
З матеріалів справи вбачається, що судово-психіатрична експертиза № 443/2024 була проведена на підставі ухвали колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду від 18 березня 2024 року, якою було задоволено клопотання захисника та призначено проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи, на вирішення якої поставлено ряд питань, які були предметом дослідження експерта Івано-Франківської філії судово-психіатричних експертиз Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України». Зазначеною ухвалою апеляційного суду експерта було попереджено про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК. 
У доводах касаційної скарги захисник стверджує про порушення експертами приписів наказу МОЗ від 28 липня 2014 року № 527, що, на його переконання, мало би стати підставою для призначення повторної експертизи.
Однак колегія суддів такі доводи уважає безпідставними.
Так, зі змісту наказу МОЗ від 28 липня 2014 року № 527 вбачається, що вказаним нормативно-правовим актом було затверджено форми первинної облікової документації та інструкції щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я, які надають амбулаторно-поліклінічну допомогу населенню, незалежно від підпорядкування та форми власності. Серед іншого, цим наказом було затверджено форму первинної облікової документації № 100/о «Висновок судово-психіатричного експерта № _» та інструкцію щодо її заповнення.
Зміст долученого до матеріалів кримінального провадження висновку експерта, усупереч твердженням захисника, переконливо свідчить, що експерт ОСОБА_21 визначену наказом МОЗ форму первинної облікової документації № 100/о заповнила з дотриманням вимог інструкції.
Що стосується тверджень про неврахування експертом усіх наявних медичних документів, зокрема історії хвороби, матеріалів МСЕК, амбулаторних записів, то колегія суддів відхиляє такі посилання захисника, оскільки зміст сказаного висновку не  свідчить на користь таких доводів.
З висновку вбачається, що при проведенні експертизи були використані такі матеріали: матеріали кримінального провадження № 12016090000000227 на 130 арк.; матеріали кримінального провадження № 346/2511/17 в 5-ти томах (том перший на 215 арк.; компакт-диск NeLH3151UC20113936D6; компакт-диск NeLH3119UJ11155500Д0; компакт-диск NoC3130UJ10135019LH; том другий на 223 арк.; компакт-диск NoLH3119UJ111164037; том третій на 240 арк.; компакт-диск HL3137UJ051; том четвертий на 250 арк.; компакт-диск N20604082, компакт-диск No206030; том п`ятий на 176 арк., компакт-диск б/н); медична карта стаціонарного хворого № 2898, 3375 ОКНП «Чернівецька обласна психіатрична лікарня»; медична карта стаціонарного хворого №№ 6499/23, 73285/23, 7853/23 КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»; медична карта амбулаторного хворого ОСОБА_7 КНП «Міська поліклініка № 1» м. Чернівці, вул. Шкільна, 6, - без зазначеного номера карти; медична карта амбулаторного хворого № 1037/21 ОСОБА_7 - без зазначеної назви установи; копія довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією з додатками на 9 арк.
Вбачається, що експертом було досліджено надані йому матеріали та відомості, що  стосуються психічного стану ОСОБА_7 , зазначено про анамнез життя, анамнез хвороби, зазначено про відомості з амбулаторної карти № 1037/21 про скарги на погіршення самопочуття, його звернення до лікарів та призначене лікування, виклик швидкої медичної допомоги, висновок про необхідність госпіталізації в ОКНП «Чернівецька обласна психіатрична лікарня», про направлення документів на МСЕК, відомості про лікування в КНП Чернівецької міської ради «Центральна міська клінічна лікарня», про стаціонарне лікування в ОКНП «Чернівецька обласна психіатрична лікарня», стаціонарне лікування в КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», про його огляд спеціалізованою психоневрологічною МСЕК, зазначено про характеристику виконавчого комітету Кострижівської селищної ради Заставнівського району Чернівецької області, враховано його діагнози, симптоми, зазначено про його особисті скарги, психічний, неврологічний, соматичний стан.
У касаційній скарзі захисника відсутнє посилання на конкретний документ чи обставину, які існували та були надані експерту, однак остання залишила їх поза увагою та не врахувала під час відповіді на поставлені перед нею питання.
З ухвали апеляційного суду вбачається, що на вирішення експерту були поставлені питання: 1) чи не страждав обвинувачений ОСОБА_7 яким-небудь психічним захворюванням на час скоєння ним кримінального правопорушення і чи не страждає в цей час. Якщо так, то яким саме; 2) якщо обвинувачений ОСОБА_7 страждав психічним захворюванням у момент скоєння кримінального правопорушення, то чи виключало це захворювання його здатність розуміти свої дії або керувати ними, тобто чи вважати його осудним або неосудним; 3) чи не страждає обвинувачений ОСОБА_7 психічним захворюванням, яке виникло після скоєння ним кримінального правопорушення, а якщо страждає, то чи не позбавляє це захворювання його здатності розуміти свої дії або керувати ними; 4) якщо обвинувачений ОСОБА_7 страждає психічним захворюванням, то чи потребує він застосування до нього примусових заходів медичного характеру, передбачених законодавством, і яких саме.
На кожне з поставлених питань експерт ОСОБА_21 надала повні та чіткі відповіді. При цьому у висновку експерт зазначила обґрунтування та пояснення даних про психічний стан особи та фактів, які встановлені та виявлені під час експертизи, як того вимагає затверджена наказом МОЗ від 28 липня 2014 року форма первинної облікової документації № 100/о «Висновок судово-психіатричного експерта № _».
Зокрема, експерт зазначила, що, як свідчать матеріали кримінального провадження, підекспертний ОСОБА_7 психічними розладами не страждав у минулому, психіатром, наркологом не спостерігався. В 2016 році потрапив у ДТП та переніс черепно-мозкову травму, проте одразу після ДТП за допомогою не звертався, лікування не приймав, вів звичний спосіб життя. Матеріали кримінального провадження та дані, отримані при експертному обстеженні, не свідчать про хворобливу психопатологічну мотивацію поведінки підекспертного у період часу, що відносить до інкримінованих йому протиправних дій, у ОСОБА_7 не виявлено ознак будь-якого розладу психічної діяльності, він був повністю орієнтований, його дії мали цілеспрямований послідовний характер, будь-якої психотичної симптоматики не спостерігалось, збереглися чіткі спогади про події того часу. Будь-яких психічних розладів органічного генезу та клінічних ознак психогенного характеру, що могло впливати на його здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними, не виявлено. З 2021 року перебуває під наглядом психіатра. Неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні та був під амбулаторним спостереженням. Скаржився на головні болі, головокружіння, порушення сну, дратівливість, судомні напади. Звертався до психіатра за консультативною допомогою в зв`язку з вище переліченими скаргами та в зв`язку з оформленням та продовженням групи інвалідності. Отже, при теперішньому клінічному обстеженні, можна зробити висновок, що у підекспертного ОСОБА_7 внаслідок органічного ураження головного мозку сформувались характерні зміни особистості з легким когнітивним зниженням, що виражається в ослабленні інтелектуально-мнестичних функцій, нестійкості уваги, порушеннях мислення (сповільнений темп мислення, тугорухомість), емоційно-вольових розладах (лабільність емоцій, їх нестійкість). У нього достатній рівень соціальної компетенції, набуті трудові навики, він веде звичний спосіб життя, веде побут, створив сім`ю тощо. Такий стан слід класифікувати як органічний розлад особистості з легко вираженим психоорганічним синдромом, що не досягає ступеня психічної хвороби чи недоумства та не впливає на здатність підекспертного усвідомлювати свої дії та керувати ними на даний час.
Отже, за змістом висновку судово-психіатричного експерта № 433/2020 підекспертний ОСОБА_7 психічними розладами не страждає і не страждав на період часу, що відноситься до інкримінованих йому протиправних дій, виявляє ознаки розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку у формі легко вираженого психоорганічного синдрому, що згідно MKX-10 F 07.0. На період часу, що відноситься до інкримінованого йому злочину, підекспертний ОСОБА_7 перебував в стані і перебуває на даний час, при якому здатний в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру підекспертний не потребує.
Зміст наданого суду висновку експерта № 443/2024 є чітким та зрозумілим, містить відповіді на всі порушені перед експертом питання, підстави вважати його таким, що суперечить матеріалам справи чи таким, що викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності, відсутні.
За пунктом 19 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом МОЗ від 08 травня 2018 року № 865, обсяг дослідження та вибір методик у кожному конкретному випадку визначає експерт.
З`ясування обставин, які адвокат вважає ключовими для формування висновку експерта та відсутність яких уважає такими, що свідчать про неповноту психіатричного дослідження, не є обов`язковим згідно з Законом України «Про судову експертизу», Порядком проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом МОЗ від 08 травня 2018 року № 865, а також наказом «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я, які надають амбулаторно-поліклінічну допомогу населенню, незалежно від підпорядкування та форми власності» від 28 липня 2014 року № 527.
За приписами статей 101, 356 КПК кожна сторона має право звернутися до суду з клопотанням про виклик експерта для допиту під час судового розгляду для роз`яснення чи доповнення його висновку. Експерту можуть бути поставлені запитання щодо наявності в експерта спеціальних знань та кваліфікації з досліджуваних питань (освіти,  стажу роботи, наукового ступеня тощо), дотичних до предмета його експертизи; використаних методик та теоретичних розробок; достатності відомостей, на підставі яких готувався висновок; наукового обґрунтування та методів, за допомогою яких експерт дійшов висновку; застосовності та правильності застосування принципів та методів до фактів кримінального провадження; інші запитання, що стосуються достовірності висновку. Натомість питання про виклик експерта у судове засідання не порушувалося сторонами кримінального провадження перед апеляційним судом.
З касаційної скарги захисника не вбачається також посилань на те, що сторона захисту була позбавлена права на самостійне залучення експерта на договірних умовах для проведення тої чи іншої експертизи чи комплексу експертних досліджень чи була обмежена в реалізації цього права певними причинами з метою подання доказу напротивагу висновкам експертів, які були надані суду за ініціативою сторони обвинувачення та які могли би, на переконання захисту, поставити під сумнів достовірність висновків експертів, оцінених судом відповідно до приписів ст.  94  КПК, і з матеріалів провадження таких обставин не вбачається.
Що ж стосується думки адвоката про наявність підстав для призначення апеляційним судом повторної експертизи, то вона є безпідставною. 
Суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо: 1) суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності; 2) під час судового розгляду виникли підстави, передбачені ч. 2 ст. 509 КПК; 3) існують достатні підстави вважати висновок експерта (експертів) необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності. Такого підґрунтя в цьому провадженні немає. 
До того ж з матеріалів провадження вбачається, що сторона захисту не заявляла клопотання про проведення повторної експертизи, не вказувала на які-небудь суперечності у висновку експерта, не заявляла клопотання про допит експерта у судовому засіданні для роз`яснення висновку.
Підсумовуючи, Верховний Суд доходить переконання, що вирок апеляційного суду ухвалено із дотриманням вимог статей 370, 374, 420 КПК, у ньому зазначено належні мотиви та положення закону, якими керувався суд.
Зважаючи на викладене, за оцінкою доводів касаційних скарг сторони захисту Верховний Суд не вбачає таких істотних порушень вимог кримінального процесуального законута неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни оскарженого судового рішення. Переконливих аргументів, які би спростовували правильність висновку апеляційного суду та ставили під сумнів законність його вироку, захисник у касаційній скарзі не навів, і таких обставин за результатами касаційного перегляду за доводами скарги не вбачається. 
Враховуючи наведене, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Івано?Франківського апеляційного суду від 18 березня 2025 рокузалишити без задоволення, а вирок Івано?Франківського апеляційного суду від 18 березня 2025 року  - без зміни. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                   ОСОБА_3