ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 753/13872/19
провадження № 61-8454св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бочкарьова Алла Володимирівна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Пархуць Владислав Дмитрович, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2024 року у складі судді Каліушка Ф. А. та постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2025 року у складі колегії суддів: Кафідової О. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., і виходив з такого.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1.           У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бочкарьова А. В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування запису про реєстрацію речових прав, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і витребування майна з чужого незаконного володіння.
2.           На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 21 липня 2008 року між ним та АБ «Брокбізнесбанк» було укладено кредитний договір 
№ 08Ф-116, за умовами якого він отримав кредит в розмірі 130 000,00 дол. США на споживчі цілі, зі строком повернення до 30 липня 2018 року.
3.           На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 25 липня 2008 року між ним та банком було укладено іпотечний договір, за умовами якого він передав в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 136,20 кв. м.
4.           20 листопада 2017 року між АБ «Брокбізнесбанк» і 
ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» були укладені договори про відступлення права вимоги за кредитним договором від 21 липня 2008 року № 08Ф-116 та за договором іпотеки, за умовами яких АБ «Брокбізнесбанк» відступило на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право первісного іпотекодержателя за вищевказаним іпотечним договором від 25 липня 2008 року.
5.           07 лютого 2018 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» задовольнило свої вимоги за кредитним договором шляхом реєстрації права власності на іпотечну квартиру на підставі рішення державного реєстратора КП «Центр державної реєстрації» м. Київ Мельника Д. С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39570724 від 08 лютого 2018 року.
6.           Посилався на те, що реєстрація права власності на належну йому квартиру за іпотекодержателем відбулась незаконно, без його згоди як власника, незважаючи на дію мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
7.           Крім того, був відсутній попередній дозвіл органу опіки та піклування на укладення договору щодо нерухомого майна, право користування яким мають діти.
8.           Зазначав, що йому стало відомо, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис від 03 квітня 2019 року № 46291785 про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири № 411 від 03 квітня 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».
9.           Вважав, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» незаконно зареєструвало за собою право власності на спірну квартиру, тому не мало право укладати правочин щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 .
10.        З огляду на наведене та ураховуючи уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39570724 від 08 лютого 2018 року державного реєстратора КП «Центр державної реєстрації» Мельника Д. С., яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру загальною площею 136 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 , за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»; витребувати з володіння ОСОБА_2 квартиру 
АДРЕСА_1 ,  загальною площею 132,6 кв. м.
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції 
11.        Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 листопада 
2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
12.        Витребувано з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме квартиру 
АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1480181180000. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
13.        Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки наданий ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті є споживчим, а спірна квартира використовувалась ним як єдине житло, предмет іпотеки не міг бути примусово стягнутий іпотекодержателем на підставі дії Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку». Витребування спірного майна у відповідача, як добросовісного набувача, не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а відповідає справедливому балансу інтересів сторін та є пропорційним заходом захисту порушеного права позивача. Водночас, заявлені позивачем вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування запису про реєстрацію речових прав, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень договорів не відповідають належному способу захисту.
Основний зміст та мотиви судового рішення апеляційного суду
14.        Постановою Київського апеляційного суду від 29 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року залишено без змін.
15.        Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що встановивши, що звернення стягнення на належну позивачу квартиру як предмет іпотеки відбулося з порушенням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира вибула з власності позивача поза його волею та в подальшому була відчужена особою, яка не мала права на таке відчуження, що є підставою для витребування цього майна у ОСОБА_2 , як останнього набувача, за пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України.
16.        Додатковою постановою від 27 червня 2025 року стягнуто з 
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати  на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 15 000,00 грн.
Узагальнені доводи касаційної скарги
17.        03 липня 2025 року ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат 
Пархуць В. Д., через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційної скаргою, в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2025 року, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 
18.        Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19, у постановах Верховного Судувід 30 червня 2022 року у справі № 193/724/19, від 21 липня 2022 року у справі № 206/362/20, від 08 листопада 2023 року у справі № 646/2138/19 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України). Також вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
19.        Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не урахували того, що позивач порушив умови кредитного договору, внаслідок чого новий кредитор ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»» правомірно задовольнило забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
20.        Крім того, вважає, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують, що спірна квартира не була місцем постійного проживання іпотекодавця на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, що виключає можливість застосування до відповідних правовідносин приписів Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
21.        Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків.
22.        Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2025 року поновлено 
 ОСОБА_2  строк на касаційне оскарження рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 29 травня 2025 року, відкрито касаційне провадження у справі № 753/13872/19, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції. Відмовлено у задоволенні клопотання  ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Пархуць В. Д., про зупинення діїрішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року до закінчення касаційного провадження відмовити.
23.        03 вересня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
24.        Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
25.        28 серпня 2025 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Крилевець Є. В., через підсистему «Електронний суд», подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить суд відмовити у її задоволенні.
26.        Відзив обґрунтований посиланням на те, що встановивши, що фактичний перехід власності на предмет іпотеки відбувся без його згоди, як власника майна, та всупереч дії мораторію, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що спірна квартира у вибула з володіння власника поза його волею, що є підставою для її витребування із володіння останнього набувача.
27.        Зауважує, що у судах першої та апеляційної інстанції ОСОБА_2 заперечував проти позовних вимог виключно з підстав того, що положення підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть застосовуватися до правовідносин у цій справі, а також того, що він є добросовісним набувачем, який законним шляхом набув спірну квартиру, покладаючись на добросовісність продавця. Вважає викладені у касаційній скарзі нові заперечення проти позовних вимог свідчать про суперечливу поведінку відповідача.
28.        Посилається на те, що відсутність його реєстрації та членів його родини у спірному об`єкті нерухомого майна станом на дату його відчуження зумовлена вчиненням кримінального правопорушення, пов`язаного з підробкою та використанням завідомо підробленого документа, відомості про яке внесено до ЄРДР. При цьому наявне у матеріалах справи свідоцтво про народження його доньки у Сполучених Штатах Америки у 2015 році містить лише місце проживання батьків на території США під час їх туристичного візиту та пологів, а тому не підтверджує їх постійне місце проживання на території США на час звернення стягнення на предмет іпотеки.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
29.        На забезпечення виконання грошових зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 08Ф-116 від 21 липня 2008 року, 25 липня 2008 року між АБ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, за умовами якого останній передав в іпотеку належну йому на підставі свідоцтва про право власності від 06 травня 2008 року квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
30.        Відповідно до пункту 7.3 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса; передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання по Кредитному договору в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього Договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підстав договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору. 
31.        Пунктом 7.5 договору іпотеки передбачено, що за рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися в позасудовому порядку, передбаченому цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке визнається сторонами договором про задоволення вимог іпотекодержателя, та чинним законодавством України.
32.        30 листопада 2017 року між АБ «Брокбізнесбанк» та 
ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено договори про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, на підставі яких право вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами перейшло до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».
33.        У січні 2018 року ОСОБА_1 отримав від ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» вимогу (іпотечне повідомлення в порядку статей 35, 37, 38 Закону України «Про іпотеку») від 04 грудня 2017 року про погашення заборгованості за кредитним договором у тридцятиденний строк та звернення стягнення на іпотечне майно.
34.        08 лютого 2018 року державний реєстратор КП «Центр державної реєстрації» м. Київ Мельник Д. С. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39570724, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру 
АДРЕСА_1 , загальною площею 136,2 кв. м, житловою площею 75,6 кв. м, за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».
35.        З інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на підставі вказаного рішення 07 лютого 2018 року державним реєстратором Мельником Д. С. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 24732048 про право приватної власності цього товариства на спірну квартиру.
36.        Згідно з витягом Реєстру територіальної громади міста Києва, станом на        19 серпня 2018 року в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
37.        03 квітня 2019 року між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 , загальною площею 136,2 кв. м, житловою площею 75,6 кв. м.
Позиція Верховного Суду
38.        Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
39.        Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
40.        Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
41.        Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
42.        Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
43.        Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
44.        Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
45.        У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
46.        Відповідно до абзацу 3 статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
47.        Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
48.        Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
49.        Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 
2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
50.        Стаття 36 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
51.        Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
52.        Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
53.        Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
54.        Отже, положення Закону України «Про іпотеку» прямо вказують, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
55.        07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого було передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
56.        Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки, споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
57.        Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на таке відчуження.
58.        Зазначені правові висновки узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі № 802/1340/18-а, 
від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19.
59.        Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).
60.        Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).
61.        Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, проте є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.
62.        Враховуючи те, що наданий ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті є споживчим, а загальна площа спірної квартири становить 136,20 кв. м і матеріали справи не містять доказів наявності у позивача на праві власності іншого нерухомого житлового майна, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося з порушенням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким було встановлено тимчасовий мораторій на відчуження іпотечного майна, у тому числі в позасудовому порядку.
63.        З огляду на викладене у державного реєстратора не було підстав для проведення державної реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на вищевказану квартиру.
64.        У пункті 61 постанови від 29 вересня 2020 року у справі 757/13243/17 Велика Палата Верховного суду наголошувала, що іпотекодержатель, який не набув права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. Добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном.
65.        Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.
66.        У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) наведено правовий висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
67.        Ураховуючи викладене, встановивши порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на неї за 
ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», суди попередніх інстанцій дійшли мотивованого висновку про відсутність у останнього права на відчуження спірного нерухомого майна на користь інших осіб, а тому правильно вважали вимоги                             ОСОБА_1 про витребування такого майна з володіння кінцевого набувача обґрунтованими.
68.        Суди надали оцінку пропорційності втручання у права мирного володіння спірним майном ОСОБА_2 , як кінцевого набувача спірного предмета іпотеки, та дійшли загалом обґрунтованого висновку, що витребування у нього спірного майна, яке належить ОСОБА_1 та вибуло з його володіння поза його волею, не свідчить про порушення справедливої рівноваги (балансу) між інтересами позивача та інтересами відповідача, який не позбавлений права на відшкодування завданих йому збитків, зокрема, у порядку, передбаченому статтею 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до незаконного набувача, в якого він придбав нерухоме майно. 
69.        Отже, повернення власнику протиправно відчуженого нерухомого майна переслідує легітимну мету. Невідповідності заходу втручання в право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини, не встановлено, як і не встановлено перешкод для застосування механізму статті 388 ЦК України.
70.        Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
71.        Фактично доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів щодо використання позивачем спірного нерухомого майна як місця постійного проживання та відповідно наявності правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
72.             Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
73.        Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
74.        Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
75.        Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
76.        Верховний Суд зауважував, що саме на відповідача, як особу, що заперечує проти відповідності предмета іпотеки ознакам майна, на яке не може бути примусово звернено стягнення відповідно до вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», зокрема в частині використання такого майна як місця постійного проживання, покладено обов`язок щодо доведення вказаних обставин (постанова Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі 
№ 756/6820/20).
77.        Суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, які підтверджують відповідність спірної квартири ознакам, які визначені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у їх сукупності, та з урахування відсутності доказів наявності у позивача іншого житла, дійшли мотивованого висновку про поширення на спірні правовідносини положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
78.        Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
79.        Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.
80.        Висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі. 
81.        Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, ураховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі 
№ 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі 
№ 910/8115/19(910/13492/21)).
82.        Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
83.        З урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Пархуць В. Д.,які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених            статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Пархуць Владислав Дмитрович, без задоволення.
2.           Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                      Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                       О. В. Білоконь
 
                                                                                                О. М. Осіян
 
  Н. Ю. Сакара
 
  В. В. Шипович