ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/10273/22                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  13 листопада 2025 року                                                                                      м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                                   Оксененка О.М.,
суддів:          Ганечко О.М.,
 Кузьменка В.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 травня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області, в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 17.02.2022 № 70/17, яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) вказаної на графічному матеріалі земельної ділянки орієнтовною площею 847,17 кв.м. в межах с. Дмитрівка Бучанського району Київської області;
- зобов`язати відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 847,17 кв.м. в межах с. Дмитрівка Бучанського району Київської області.
Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю відмови у задоволенні клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15 травня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області від 17.02.2022 № 70/17, яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) вказаної на графічному матеріалі земельної ділянки орієнтовною площею 847,17 квадратних метрів в межах села Дмитрівка Бучанського району Київської області.
Зобов`язано Дмитрівську сільську раду Бучанського району Київської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 847,17 квадратних метрів в межах села Дмитрівка Бучанського району Київської області.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Вказана апеляційна скарга обгрунтована тим, що відповідно до пп.5 п.27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей, як безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.
Як наслідок, відповідач правомірно відмовив у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що рішення суду першої інстанції є законним, та не підлягає скасуванню з огляду на безпідставність апеляційної скарги.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2025 відкрито провадження у справі та призначено апеляційну скаргу до розгляду в порядку письмового провадження з 07 жовтня 2025 року.
У силу вимог частини першої статті 309 КАС України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Частиною другою наведеної статті передбачено, що у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки яка знаходиться у віданні Дмитрівської територіальної громади Бучанського району Київської області в межах села Дмитрівка Бучанського району Київської області, земельна ділянка, що знаходиться поряд із земельною ділянкою, кадастровий номер якої 3222484401:02:002:5020, позначена та заштрихована на картографічному матеріалі, орієнтовною площею 847,17 кв.м., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), додавши документи - копію паспорта, ідентифікаційного номера, схему розташування земельної ділянки.
Рішенням сімнадцятої сесії восьмого скликання Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області від 17.02.2022 № 70/17, розглянувши заяву гр. ОСОБА_1 про надання земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в межах с. Дмитрівка орієнтовною площею 847,17 кв.м, враховуючи, що на доданому графічному матеріалі із зазначеним бажаним місцем розташування земельної ділянки вказана земельна ділянка в с. Дмитрівка вулиця Промислова, щодо якої прийняте рішення про відведення іншому громадянину України, згідно чинного законодавства, висновком спільного засідання депутатських комісії, керуючись ст. 12, 118, 121, 122, 123 Земельного кодексу України, Законом України «Про захист персональних даних», п. 34 ст. 26 Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», сесія Дмитрівської сільської ради вирішила відмовити в наданні дозволу на складання проекту щодо відведення земельної ділянки (вказаної на графічному матеріалі) у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в межах с. Дмитрівка Бучанського району Київської області гр. ОСОБА_1 - відмовлено в зв`язку із прийнятим рішенням про відведення вказаної ділянки іншому громадянину України згідно чинного законодавства.
Не погоджуючись із таким рішенням, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відмова відповідача є протиправною, оскільки частина сьома статті 118 ЗК України містить вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який не підлягає розширеному тлумаченню, і яким не передбачено такої підстави для відмови, що зазначена у вказаному вище рішенні відповідача.
Як наслідок, враховуючи, що для прийняття рішення про надання позивачу дозволу на розроблення документації із землеустрою останнім виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення у даному випадку не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, тому слід зобов`язати надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
Колегія суддів не погоджується у повній мірі з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується і це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.
У силу вимог статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Згідно з частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. 
У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Отже, громадяни, які зацікавлені у реалізації свого права на отримання безоплатно у власність земельної ділянки, звертаються до відповідної сільської, селищної, міської ради з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, яку орган місцевого самоврядування зобов`язаний розглянути у місячний строк.
У відповідності до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
Згідно частин восьмої-десятої статті 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність.
Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду може бути оскаржена до суду.
У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (частина одинадцята вказаної статті).
Отже, вказаними нормами визначено підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання, зокрема, для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких такі органи приймають рішення про погодження чи відмову в погодженні проекту землеустрою.
При цьому, при вирішенні клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, уповноважений на це орган в контексті норм частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України повинен перевірити:
- відсутність передачі земельної ділянки безоплатно у власність відповідному громадянину по зазначеному виду використання (частина четверта статті 116 Земельного кодексу України);
- чи відносяться землі, за рахунок яких планується формування земельної ділянки, до земель сільськогосподарського призначення державної власності (частина четверта статті 122 Земельного кодексу України);
- відповідність бажаного місця розташування земельної ділянки схемі землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальної одиниці, проектам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затвердженим у встановленому законом порядку (частина сьома статті 118 Земельного кодексу України);
- відповідність бажаного місця розташування земельної ділянки містобудівній документації (у разі її надання для містобудівних потреб) (частина сьома статті 118 Земельного кодексу України  та частина третя  статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Таким чином, підставою відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність може бути невідповідність місця розташування об`єкта (земельної ділянки) наведеним вище вимогам.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки яка знаходиться у віданні Дмитрівської територіальної громади Бучанського району Київської області в межах села Дмитрівка Бучанського району Київської області, земельна ділянка, що знаходиться поряд із земельною ділянкою, кадастровий номер якої 3222484401:02:002:5020, позначена та заштрихована на картографічному матеріалі, орієнтовною площею 847,17 кв.м., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), додавши документи - копію паспорта, ідентифікаційного номера, схему розташування земельної ділянки.
Рішенням сімнадцятої сесії восьмого скликання Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області від 17.02.2022 № 70/17, розглянувши заяву гр. ОСОБА_1 про надання земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в межах с. Дмитрівка орієнтовною площею 847,17 кв.м, враховуючи, що на доданому графічному матеріалі із зазначеним бажаним місцем розташування земельної ділянки вказана земельна ділянка в АДРЕСА_1 , щодо якої прийняте рішення про відведення іншому громадянину України, згідно чинного законодавства, висновком спільного засідання депутатських комісії, керуючись ст. 12, 118, 121, 122, 123 Земельного кодексу України, Законом України «Про захист персональних даних», п. 34 ст. 26 Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», сесія Дмитрівської сільської ради вирішила відмовити в наданні дозволу на складання проекту щодо відведення земельної ділянки (вказаної на графічному матеріалі) у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в межах с. Дмитрівка Бучанського району Київської області гр. ОСОБА_1 - відмовлено в зв`язку із прийнятим рішенням про відведення вказаної ділянки іншому громадянину України згідно чинного законодавства.
Тобто, підставою для відмови в наданні позивачу дозволу на розробку проекту із землеустрою зазначено про прийняття рішення про відведення вказаної ділянки іншому громадянину. 
Разом з тим, як вірно відзначено судом першої інстанції, доказів, які підтверджують реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за третьою особою, копії правовстановлюючого документу третьої особи про право власності щодо запитуваної позивачем земельної ділянки, відповідачем до суду не надано.
Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно з частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.
Однією з підстав припинення права комунальної власності на землю є приватизація земель, які перебувають у власності територіальних громад. Моментом припинення права комунальної власності на земельну ділянку у зв`язку з приватизацією слід вважати момент набуття права власності на неї відповідними громадянами.
Верховний Суд у своїй постанові від 18.03.2019 у справі № 922/3312/17 зазначив, що єдиним належним і допустимим доказом належності спірної земельної ділянки тій чи іншій особі є наявність правовстановлюючого документа.
Таким чином, відсутність правовстановлюючого документа у третьої особи та державної реєстрації прав третьої особи на земельну ділянку свідчить про те, що ця земельна ділянка не може вважатися такою, що перебуває у власності третьої особи, незважаючи на наявність рішення органу місцевого самоврядування, тобто акту індивідуальної дії про передачу цієї земельної ділянки у власність.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відмова відповідача є протиправною, так як частина сьома статті 118 ЗК України містить вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який не підлягає розширеному тлумаченню, і яким не передбачено такої підстави для відмови, що зазначена у вказаному вище рішенні відповідача.
Розглядаючи позовні вимоги про зобов`язанння Дмитрівську сільську раду Бучанського району Київської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 847,17 квадратних метрів в межах села Дмитрівка Бучанського району Київської області, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, дискреційними повноваженнями є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
При цьому, повноваження адміністративного суду визначені у статті 245 КАС України.
Так, відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У силу вимог частини четвертої цієї статті у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Крім того, у постанові від 05 травня 2018 року у справі №826/9727/16 Верховний Суд зазначив, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов:
1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача;
2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача;
3) виконано усі умови, визначені  законом  для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів;
4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У контексті обставин цієї справи, передумовою прийняття відповідачем рішення є не лише отримання заяви позивача, але й її розгляд.
Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У свою чергу, Верховний Суд у постанові від 18.10.2018 у справі № 818/1976/17 прийшов до висновку, що надання будь-яким особам дозволів на розроблення відповідних проектів землеустрою є лише первісним етапом процедури відведення земельних ділянок і не означає, що такі проекти землеустрою в наступному будуть затверджені компетентним суб`єктом владних повноважень, а земельні ділянки - передані заявникам (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17).
Враховуючи, що для прийняття рішення про надання позивачу дозволу на розроблення документації із землеустрою останнім виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення у даному випадку не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, тому наявні підстави для зобов`язання Дмитрівську сільську раду Бучанського району Київської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 847,17 квадратних метрів в межах села Дмитрівка Бучанського району Київської області.
Разом з тим, при вирішенні даної справи, судом першої інстанції не було враховано, що на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України від 12.05.2015 №389-VIII.
У свою чергу, Законом України від 24.03.2022 №2145-XI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану», який набрав чинності 07.04.2022, внесені зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема до Земельного кодексу України.
Відповідно до пп. 5, 23 п. 27 «Перехідних положень» ЗК України у період дії воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях особливості регулювання земельних відносин, передбачені цим пунктом, діють відповідно в межах України або окремої її місцевості, у якій введено воєнний стан. У зв`язку з цим у період дії воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.
Отже до припинення (скасування) воєнного стану в Україні діє встановлена законом заборона на безоплатну передачу у приватну власність земель державної та комунальної власності, на надання уповноваженим органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, а також на розроблення відповідної документації.
Відтак, наявні обставини, що унеможливлюють виконання відповідачем рішення суду, тому слід відстрочити виконання рішення суду у зобов`язальній частині до припинення (скасування) воєнного стану в Україні.
З огляду на наведені правові норми та фактичні обставини справи колегія суддів приходить до переконання про наявність для часткового задоволення позовних вимог.
За змістом частини першої ст. 317 КАС України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частиною четвертою вказаної статті закріплено, що зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни мотивувальної частини судового рішення шляхом доповнення резолютивної частини абзацом п`ятим наступного змісту: «Відстрочити виконання рішення суду у зобов`язальній частині до припинення (скасування) воєнного стану в Україні».
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області - задовольнити частково.
Змінити резолютивну частину рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 травня 2025 року шляхом доповнення абзацом п`ятим наступного змісту: «Відстрочити виконання рішення суду у зобов`язальній частині до припинення (скасування) воєнного стану в Україні».
В іншій частині - рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 травня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко

Судді                                                                                      О.М. Ганечко

                                                                                            В.В. Кузьменко