справа № 759/6470/24
провадження № 22-ц/824/14718/2025
головуючий у суді І інстанції Ключник А.С.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
     18 листопада 2025 року                                                                         м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь за період з 01 серпня 2023 року по 29 лютого 2024 року 3% річних у розмірі 12 262,13 грн, інфляційні втрати боргу у розмірі 13 307,97 грн, процент за користування позикою у сумі 7 021,10 грн, а всього 32 591,20 грн та вирішити питання розподілу та відшкодування судових витрат.
В обґрунтування позову зазначала, що 18 листопада 2006 року  ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 9 400 доларів США, які зобов`язався повернути до 18 травня 2009 року, але ухилився від взятого на себе зобов`язання і борг не повернув.
Вказувала, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 квітня 2010 року стягнуто з відповідача на користь позивача 65 599 грн основного боргу, 3% річних у розмірі555 грн та судові витрати у розмірі 782 грн, а всього стягнуто 66 876 грн. 
У подальшому, рішеннями Святошинського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2013 року, 21 травня 2014 року, 03 жовтня 2014 року, 28 травня 2015 року, 03 березня 2015 року, 16 вересня 2015 року, 26 січня 2016 року, 30 червня 2016 року, 21 грудня 2016 року, 06 червня 2018 року, 12 березня 2019 року, 31 липня 2020 року, 12 квітня 2021 року, 09 листопада 2022 року, 07 липня 2023 року, 28 грудня 2023 року з відповідача на користь ОСОБА_3 були стягнуті інфляційні втрати, 3% річних та проценти за користування позикою. 
Посилалася на те, що на виконання вказаних судових рішень видані виконавчі листи та Святошинським відділом державної виконавчої служби у м. Києві відкриті виконавчі провадження, які об`єднані у зведене провадження НОМЕР_1. 
За весь період з 2010 року відповідачем був частково погашений борг, а також було здійснено примусове стягнення Відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції. 
Таким чином, оскільки борг відповідачем не повернутий, на накладення штрафів та попередження про кримінальну відповідальність останній не реагує, зауважувала, що загальна сума боргу відповідача змінювалась згідно часткових сплат та накладених стягнень та у період з 01 серпня 2023 року по 29 лютого 2024 року виникла заборгованість у загальному розмірі 32 591,20 грн.
На підставі викладеного просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року позовну заяву  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.
Стягнутоз   ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за період з 01 серпня 2023 року по 29 лютого 2024 року суму боргу, яка складається з: 3% річних у сумі 12 262,13 грн; інфляційні втрати боргу у розмірі 13 307,97 грн; процент за користування позикою у сумі 7 021,10грн, а загалом - 32 591,20грн.
Стягнуто з   ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. 
Не погоджуючись з указаним рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог; стягнути з ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку з поданням апеляційної скарги: витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.
Уважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлено із суттєвим порушенням норм матеріального права.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що загальна сума процентів за користування позикою, 3% річних, інфляційних втрат, які були стягнуті з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_3 за загальний період з 07 квітня 2010 року по 31 липня 2023 року (не враховуючи період, заявлений ОСОБА_3 до стягнення за рішенням суду першої інстанції від 23 липня 2024 року, що оскаржується), складає 643 909,70 грн, а саме: 3% річних - 99 084,60 грн; інфляційні втрати - 420 000 грн; проценти за користування позикою - 124 821,10 грн, що у десять разів перевищує суму заборгованості за тілом позики.
Посилаючись на практику Верховного Суду, зокрема у постановах від 31 січня 2024 року №183/7850/20, від 12 лютого 2025 року у справі №758/5318/23, зауважує, що на правовідносини за договором позики, який мав місце між сторонами відповідно до розписки від 18 листопада 2006 року, розповсюджується дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким законодавчо встановлена заборона щодо застосування до позичальника положень статті 625 ЦК України в частині нарахування 3% річних та інфляційних втрат суми боргу у період дії на території України воєнного стану.
Вказує, що у даному випадку у договорі позики сторонами чітко визначено валюту зобов`язання - долари США та обов`язок позичальника виконати зобов`язання з повернення грошових коштів - 9 400 доларів США у строк до 18 травня 2009 року, у зв`язку з чим суд першої інстанції безпідставно застосував положення статті 625 ЦК України до зобов`язань, які визначено у доларах США, та дійшов помилкового висновку про стягнення з      ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_3 інфляційних втрат суми боргу у розмірі 13 307,97 грн.
Наголошує, що проценти за користування позикою, передбачені частиною другою статті 1048 ЦК України, не можуть бути нараховані за період після 18 травня 2009 року - строк виконання зобов`язання  ОСОБА_1 з повернення грошових коштів за договором позики від 18 листопада 2006 року (у формі розписки), після 18 травня 2009 року права та інтереси позикодавця щодо отримання компенсації за неналежне виконання позичальником його зобов`язань з повернення грошових коштів, одержаних у позику, регулюються статтею 625 ЦК України.
На підтвердження вказаних доводів щодо відсутності підстав для нарахування процентів за користування позикою після закінчення строку виконання зобов`язання наводить практику Верховного Суду, викладену у постановах від 17 травня 2023 року у справі №341/416/20, від 09 квітня 2024 року у справі №335/4646/22.
11 серпня 2025 року апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Уважає, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а також таким, що правильно вирішує спір по суті.
У мотивування відзиву, зокрема, зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач не виконує зазначені зобов`язання належним чином, внаслідок чого заборгованість істотно не зменшується, а грошові кошти знецінюються внаслідок інфляційних процесів.
28 серпня 2025 року апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Вказує, що відповідач ще 14 лютого 2025 року дізнався про рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року у справі №759/6470/24 та про наявність виконавчого листа від 23 серпня 2024 року №759/6470/24, а також інших виконавчих проваджень з відповіді №414 від 14 лютого 2025 року, якою представнику відповідача ОСОБА_5 було направлено всі постанови про відкриття виконавчих проваджень, що свідчить про те, що відповідач, подавши апеляційну скаргу 22 липня 2025 року, пропустив строк на апеляційне оскарження.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
За змістом частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем належним чином не виконані умови договору позики щодо повернення грошових коштів, тому позовні вимоги є такими, що обґрунтовані належним чином, та підлягають до задоволення у повному обсязі.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне. 
Судом установлено, що між сторонами 18 листопада 2006 року укладено договір позики, на підставі якого позивач надав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 9 400 доларів США строком до 18 травня 2009 року.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 квітня 2010 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до  ОСОБА_1 про стягнення боргу у розмірі 66 876 грн. 
У зв`язку з невиконанням відповідачем рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 квітня 2010 року, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2013 року стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3% річних у розмірі 6 022,10 грн. 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2013 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2013 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову про стягнення інфляційних витрат, ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з   ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 інфляційні витрати в сумі 152,27 грн. 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 травня 2014 року задоволено частково позовні вимоги  ОСОБА_3 та стягнуто з   ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3% річних у розмірі 1 417,81 грн, інфляційні витрати у розмірі 43,60 грн та судові витрати по справі у розмірі 243,60 грн. 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2014 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 травня 2014 року залишено без змін.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2014 року з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто суму боргу за договором позики від 18 листопада 2006 року за період з 18 травня 2009 року до 23 липня 2014 року у розмірі              42 449,45 грн.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2014 року змінено в частині стягнення процентів за користування позикою у розмірі облікової ставки НБУ за вказаний період у розмірі 29 546,26 грн та судових витрат.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2014 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року залишено без змін.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до  ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики від 18 листопада 2006 року відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2015 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року скасовано та стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 5 562,63 грн процентів за користування позикою.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу разом із судовими витратами у розмірі   28 261,97 грн. 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року стягнуто з   ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 59 437 грн. 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто суму боргу у розмірі 4 720,25 грн та судові витрати.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто суму боргу у розмірі 12 499,06 грн. 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто суму боргу у розмірі 16 395,02 грн. 
Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 червня 2018 року з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто суму боргу у розмірі 25 352,55 грн. 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2019 року з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто суму боргу у розмірі 74 055,08 грн.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31 липня 2020 року з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто суму боргу у розмірі 65 608,64 грн та судові витрати у сумі 840 грн. 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнутосуму боргу у розмірі 36 286,56 грн. 
Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2021 року стягнуто судові витрати у розмірі 908 грн. 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 листопада 2022 року з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто суму боргу за період з 01 лютого 2021 року по 31 жовтня 2021 року у розмірі 45 818,15 грн та судові витрати у сумі 908 грн. 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 липня 2023 року з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто3% річних у сумі 16 757,32 грн; інфляційні втрати боргу у сумі 136 389,05 грн; процент за користування позикою у сумі 13 191,75 грн; а всього - 166 338,12 грн.
Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 грудня 2023 року з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто11 219,64 грн трьох процентів річних, 34899 грн інфляційних втрат, що нараховані на борг за рішеннями суду за період з 01 січня 2023 року по 31 липня 2023 року, 9 497,97 грн процентів за користування позикою та 1 073,60 грн судового збору, а всього 57 763,90 грн.
Згідно відповіді Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві від 29 червня 2016 року №27917, що була надана представнику стягувача за виконавчим листом №2-508 від 14 липня 2010 року, станом на 29 червня 2016 року рішення за зведеним виконавчим провадженням залишається невиконаним, залишок боргу за виконавчим листом становить 207 962,09 грн. 
У відповідності до відповіді Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві від 22 лютого 2018 року №11350/158-27, що була надана представнику стягувача за виконавчим листом №2-508 від 14 липня 2010 року, станом на 22 лютого 2018 року рішення за зведеним виконавчим провадженням залишається невиконаним, залишок боргу за виконавчим листом становить 233 805,84 грн.
Згідно відповіді Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві від 06 травня 2019 року №31407, що була надана представнику стягувача за виконавчим листом №2-508 від 14 липня 2010 року, станом на 06 травня 2019 року рішення за зведеним виконавчим провадженням залишається невиконаним, залишок боргу за виконавчим листом становить 253 618,66 грн. 
Відповідно до змісту відповіді Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 29 грудня 2022 року №114023 на звернення ОСОБА_3 на виконанні у відділі перебуває зведене виконавче провадження НОМЕР_1 про стягнення з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості. Протягом листопада 2017 року - січня 2022 року перераховано сума коштів у розмірі 15 041,10 грн. Загальна сума, стягнута з боржника за весь період виконавчих проваджень, 18 913,84 грн. По зведеному виконавчому провадженню НОМЕР_1 на поточний момент підлягає стягненню сума у розмірі 355 862,07 грн. 
Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем,загальна сума боргу за період з 01 серпня 2023 року по 29 лютого 2024 року (213 днів) становить 32 591,20 грн, яка складається з: 3% річних -12 262,13 грн; інфляційних втрат - 13 307,97 грн та процентів за користування позикою -7 021,10 грн.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що у зв`язку з невиконанням відповідачем грошових зобов`язань, які виникли з указаних вище судових рішень Святошинського районного суду м. Києва від 07 квітня 2010 року, 16 жовтня 2013 року, 21 травня 2014 року, 03 жовтня 2014 року, 28 травня 2015 року, 03 березня 2015 року,                                   16 вересня 2015 року, 26 січня 2016 року, 30 червня 2016 року, 21 грудня 2016 року, 06 червня 2018 року, 12 березня 2019 року, 31 липня 2020 року, 12 квітня 2021 року, 09 листопада 2022 року, 07 липня 2023 року, 28 грудня 2023 року, якими стягнуто з відповідача заборгованість за договором позики, інфляційні втрати, 3% річних та проценти за користування позикою, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України вона має право на стягнення з відповідача  ОСОБА_1 3% річних, інфляційних втрат та процентів за користування позикою за період з 01 серпня 2023 року по 29 лютого 2024 року через не виконання цих судових рішень.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладеться у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
За змістом частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовуються сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.
Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.
За змістом статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
З огляду на вищенаведені норми права, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.
За положеннями статей 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1048, частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Згідно вимог частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Положеннями статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
У постанові Верховного Суду України у справі №6-2311цс16 від 22 березня 2017 року наведено висновок про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц, провадження № 14-241 цс 19 та №646/14523/15-ц, провадження № 14-591 цс 18. Крім того, Верховним Судом у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 535/757/17, провадження № 61-30148 св 18, зроблено аналогічний висновок щодо подібних правовідносин.
Отже, у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор (позикодавець), вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 викладено правовий висновок, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №5017/1987/2012).
Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом») (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18) зазначено, що «право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16) вказано, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 09 квітня 2024 року у справі №335/4646/22 боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому. Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору (позики) обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту (позики), в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).
Таким чином, зважаючи на наведені норми законодавства та правові висновки Верховного суду, які є обов`язковими для врахування, беручи до уваги, що строк виконання договору позики закінчився 18 травня 2009 року та рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 квітня 2010 року з відповідача на користь позивача вже стягнуто 65 599 грн основного боргу, 3% річних у розмір 555 грн та судові витрати у розмірі 782 грн, проценти за користування позикою, передбачені частиною другою статті 1048 ЦК України,у сумі 7 021,10 грн за період з 01 серпня 2023 року по 29 лютого 2024 року, про стягнення яких просив позивач,не можуть бути нараховані, оскільки зі спливом строку виконання  ОСОБА_1 зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики та пред`явленням до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право позикодавця нараховувати передбачені договором позики проценти припинилося, а права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, з наведених мотивів, які залишились поза увагу суду першої інстанції, вимоги позивача про стягнення з  ОСОБА_1 процентів за користування позикою у сумі 7 021,10 грн є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
При цьому, у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор (позикодавець), вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Так, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2019 року у справі №905/1753/18 виснував, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних, згідно частини другої статті 625 ЦК України, належить здійснювати на суму основного боргу, стягнуту судовим рішенням до її повної сплати боржником, без урахування стягнутих сум пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Також Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2019 року у справі №905/1753/18 зазначив, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на стягнуту судовим рішенням суму 3% річних та інфляційних втрат не відповідає принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності, який визначено в статті 61 Конституції України.
Ураховуючи викладене, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення вимог позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, взявши до уваги та поклавши в основу прийнятого рішення розрахунок заборгованості позивача,в якому останній нараховує 3% річних та інфляційні втрати на загальну суму боргу у розмірі 701 658,48 грн за весь період заборгованості, починаючи з 2010 року (з урахуванням сплачених сум), оскільки зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних, які виникли із судового рішення про стягнення компенсаційних втрат, є сумою боргу, на які не можуть нараховуватися 3% річних та інфляційні втрати, адже є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.
Окрім того, як убачається з матеріалів справи, позивач до позовної заяви долучив розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за не виконання грошового зобов`язання, яке виникло з рішення суду, в якому визначив період нарахування 3% річних та інфляційних втрат з 01 серпня 2023 року по 29 лютого 2024 року.
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Касаційний суд вже робив висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів.
Зокрема, у постанові від 06 вересня 2023 року у справі №910/8349/22 Верховний Суд виснував наступне:
тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:
(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;
(2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;
(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі №183/7850/22.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року №916/190/18 (провадження №12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Як убачається з матеріалів справи зобов`язання відповідача перед позивачем виникло безпосередньо з договору позики, рішеннями Святошинського районного суду м. Києва від                     07 квітня 2010 року, від 16 жовтня 2013 року, 21 травня 2014 року, 03 жовтня 2014 року, 28 травня 2015 року, 03 березня 2015 року,16 вересня 2015 року, 26 січня 2016 року, 30 червня 2016 року, 21 грудня 2016 року, 06 червня 2018 року, 12 березня 2019 року, 31 липня 2020 року, 12 квітня 2021 року, 09 листопада 2022 року, 07 липня 2023 року, 28 грудня 2023 року заборгованість стягнуто на підставі договору позики, борг у повному обсязі не погашено, що свідчить, що між сторонами існували та у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання за договором існують правовідносини за цим договором позики, внаслідок чого до даних правовідносин підлягають застосуванню норми пункту18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Таким чином, оскільки у справі, що переглядається, позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за прострочення виконання судових рішень, ухвалених у правовідносинах за договором позики,за період з 01 серпня 2023 року по29 лютого 2024 року, такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки заборгованість нарахована включно з 24 лютого 2022 року, тобто у період дії на території України воєнного стану, та підлягає списанню позикодавцем відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.
Отже, суд першої інстанції провів однобічне дослідження обставин справи та не надав належної оцінки доказам, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до даних правовідносин, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Зважаючи на викладені порушення, допущені судом першої інстанції, рішення суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.
Аргументи скаржника про те, що 3% річних, інфляційних втрат, які були стягнуті з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_3 за загальний період з 07 квітня 2010 року по 31 липня 2023 року (не враховуючи період, заявлений ОСОБА_3 до стягнення за рішенням суду першої інстанції від 23 липня 2024 року, що оскаржується), складає 643 909,70 грн, а саме: 3% річних - 99 084,60 грн; інфляційні втрати - 420 000 грн; проценти за користування позикою - 124 821,10 грн, що у десять разів перевищує суму заборгованості за тілом позики, не є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки саме дії відповідача з тривалого невиконання своїх зобов`язань призвели до збільшення суми заборгованості.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що у даному випадку у договорі позики сторонами чітко визначено валюту зобов`язання - долари США та обов`язок позичальника виконати зобов`язання з повернення грошових коштів - 9 400 доларів США у строк до18 травня 2009 року, у зв`язку з чим суд першої інстанції безпідставно застосував положення статті 625 ЦК України до зобов`язань, які визначено у доларах США, та дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 інфляційних втрат суми боргу у розмірі 13 307,97 грн, є безпідставними з огляду на те, що позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості за договором позики в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 07 вересня 2009 року, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 квітня 2010 року у справі №2-508 заборгованість стягнуто саме в гривні, а відтак з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19)).
Окрім того, аргументи сторони позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу від 28 серпня 2025 року про те, що відповідач ще 14 лютого 2025 року дізнався про рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року у справі №759/6470/24 та про наявність виконавчого листа від 23 серпня 2024 року №759/6470/24, а також інших виконавчих проваджень з відповіді №414 від 14 лютого 2025 року, якою представнику відповідача ОСОБА_5 було направлено всі постанови про відкриття виконавчих проваджень,а тому пропустив строк на апеляційне оскарження, є безпідставними та не заслуговують на увагу суду,оскільки направлення представнику відповідача постанов про відкриття виконавчих проваджень не свідчать про отримання ним копії оскаржуваного рішення у встановленому законом порядку, що є визначальною обставиною при встановленні наявності або відсутності підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження. Окрім того, наявність підстав для поновлення відповідачу строку на апеляційне оскарження з`ясовувалась судом під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження та судом було встановлено, що апеляційна скарга подана за один день до спливу річного строку на апеляційне оскарження, причини пропуску строку на оскарження рішення, наведені в апеляційній скарзі, є поважними.
Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно частини першої статті 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до частини тринадцятої статті141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Таким чином, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 453,50 грн.
 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2  задовольнити.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 453,50 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині третій статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                 Т.О. Писана
 
Судді                                                                             С.О. Журба 
 
                                                                                       К.П. Приходько