ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/21273/23                                              Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Колеснікова І.С.,                                                                                   
                                                                                                                                       Суддя-доповідач Кобаль М.І.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                    Кобаля М.І.,
суддів                                             Бужак Н.П., Файдюка В.В.,
при секретарі                                    Литвин С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року по справі за адміністративним позовом Державної організації « 70 Управління начальника робіт» до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Державна організація « 70 Управління начальника робіт» (далі по тексту – позивач, ДО « 70 Управління начальника робіт») звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту – відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві) в якому просила 
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в м. Києві від 18 січня 2023 року за № 007 (фінансова санкція у розмірі 92 386, 46 грн та пеня у розмірі 3 299 618, 81 грн за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків (за період з 20 серпня 2008 року по 28 грудня 2022 року);
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в м. Києві від 17 квітня 2023 року № 022 - фінансова санкція у розмірі 33 895, 99 грн та пеня у розмірі 387 899, 59 грн за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків (за період з 20 січня 2009 року по 04 квітня 2023 року);
- визнати протиправним та скасувати вимогу ГУ ПФУ в м. Києві за № Ю-018-У від 05 вересня 2022 року про сплату боргу на суму 1 523 708, 36 грн;
- визнати протиправним та скасувати вимогу ГУ ПФУ в м. Києві за № Ю-035-У від 05 квітня 2022 року про сплату боргу на суму 3 886 284, 57 грн.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року значений позов задоволено повністю. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог  та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися у призначене судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у період з 2010 по 2022 роки, ДО « 70 Управління начальника робіт» перебувала у процедурі банкрутства.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27 грудня 2010 року порушено провадження у справі № 50/25-6 про банкрутство ДО « 70 Управління начальника робіт».
03.08.2011 року Господарський суд міста Києва постановив ухвалу у справі № 50/25-6, якою затвердив реєстр вимог кредиторів боржника на загальну суму 22 176 304, 29 грн.
Постановою Верховного Суду від 03 лютого 2022 року по справі № 50/25-6 закрито провадження у справі № 50/25-6 про банкрутство ДО « 70 Управління начальника робіт», з метою гарантування правової певності кредиторів, вимоги яких визнані судом.
Згідно листа ГУ ПФУ в м. Києві за вих. № 2600-0603-8/107579 від 31.05.2023 року ДО «70 Управління начальника робіт» було повідомлено, що станом на 30.05.2023 року за позивачем обліковується заборгованість, а саме - заборгованість зі сплати страхових внесків, фінансових санкцій та пені на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування в сумі – 4     129 320, 41 грн (в т.ч. недоїмка – 315 519, 56 грн., за період  червня 2009 року – грудень 2010 року), фінансова санкція – 126 282, 45 грн, пеня - 3 687 518, 40 грн).
Також, позивача проінформовано про наявність рішення ГУ ПФУ в м. Києві від 18.01.2023 року № 007 (фінансова санкція у розмірі 92 386, 46 грн та пеня у розмірі 3 299 618, 81 грн за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків (за період з 20.08.2008 року по 28.12.2022 року); рішення ГУ ПФУ в м. Києві від 17.04.2023 року № 022 - фінансова санкція у розмірі 33 895, 99 грн та пеня у розмірі 387 899, 59 грн за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків (за період з 20.01.2009 року по 04.04.2023 року)(далі по тексту – оскаржувані рішення).
Крім того, було повідомлено про направлення позивачу вимоги № Ю-018У від 05.09.2022 року про сплату боргу на суму 1 523 708, 36 грн, яка в якості виконавчого документа була передана для примусового виконання до Шевченківського ВДВС місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
05.04.2023 року ГУ ПФУ в м. Києві надіслано вимогу № Ю-035 про сплату боргу на загальну суму заборгованості 3 886 284, 57 грн. (далі по тексту – оскаржувані вимоги).
Позивач вважаючи, оскаржувані рішення та вимоги протиправними та такими, що підлягають скасуванню, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, судом першої інстанції дійшов висновку, що вимоги щодо сплати недоїмки, застосування фінансових санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату страхувальником страхових внесків за базові звітні періоди 2008-2009 років є погашеними, у зв`язку з чим прийняті ГУ ПФУ в м. Києві оскаржувані рішення, є неправомірними та такими, що підлягають скасуванню.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Пунктом 6 частини 2 статті 17 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Закон України № 1058-IV) визначено, що страхувальник зобов`язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.
Згідно з частинами 2, 6, 9, 12 статті 20 Закону України № 1058-IV обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5, 6, 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Згідно із частиною 2 статті 106 Закону України № 1058-IV суми страхових внесків, своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною 3 статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (надалі - недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій.
Пунктом 2 частини 9 статті 106 Закону України № 1058-IV у редакції, що діяла до 01 січня 2011 року було передбачено, що за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувальниками або територіальними органами Пенсійного фонду, накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум. Одночасно на суми своєчасно не сплачених (не перерахованих) страхових внесків і фінансових санкцій нараховується пеня в розмірі 0,1 відсотка зазначених сум коштів, розрахована за кожний день прострочення платежу.
Із набранням чинності з 01 січня 2011 року Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон України № 2464-VI) наведена вище норма матеріального права із Закону України №1058-IV була виключена.
Відповідно до положень абзацу 6 пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 2464-VI на період до повного стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 01 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 01 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до пункту 9.1 розділу 9 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов`язкової державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року № 21-1 (надалі - Інструкція № 21-1) до страхувальників за порушення норм законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування застосовуються фінансові санкції за несвоєчасну сплату страхових внесків.
Отже, після набрання чинності Законом України № 2464-VI за органами Пенсійного фонду України збережено повноваження щодо застосування фінансових санкцій за несплату заборгованості із страхових внесків, яка виникла до 01 січня 2011 року.
У даному випадку, на підставі пункту 2 частини 9 статті 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскаржуваними рішеннями ГУ ПФУ в м. Києві застосовано до ДО « 70 Управління начальника робіт» штраф та нараховано пеню окремо, за період з 20 серпня 2008 року по 28 грудня 2022 року, та з 20 січня 2009 року по 04 квітня 2023 року.
Разом з тим, 27.12.2010 року Господарський суд міста Києва порушив провадження у справі № 50/25-6 про банкрутство ДО « 70 Управління начальника робіт», відповідно до норм діючого на той час Закону Україні «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14 травня 1992 року № 2343-ХП (далі - Закон № 2343).
Відповідно до статті 1 Закону № 2343 кредитор - це юридична або фізична особа, яка має у встановленому порядку підтверджені документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника, щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам боржника, а також органи державної податкової служби та інші державні органи, які здійснюють контроль за правильністю справляння страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, податків і. зборів (обов`язкових платежів).
Статтею 1 Закону № 2343 також визначено поняття конкурсні кредитори - це кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство та вимоги яких не забезпечені заставою майна боржника.
За приписами частини 1 статті 14 Закону № 2343 конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, протягом тридцяти днів від дня опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують.
Оголошення про порушення справи про банкрутство позивача опубліковано у газеті «Урядовий кур`єр» № 50 від 19 березня 2011 року.
Правові наслідки порушення вказаних вимог визначені нормами ч. 2 статті 14 Закону №2343 та полягають у тому, що вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними, про що зазначено господарським судом в ухвалі про затвердження реєстру вимог кредиторів.
Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.
Так, згідно з ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2011 року у справі №50/25-6 вбачається, що Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва зверталось з кредиторськими вимогами в сумі 953 587, 07 грн, які виникли до 2011 року, однак дані вимоги були подані з пропущенням місячного строку, передбаченого статтею 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2011 року у справі № 50/25-6 зазначено, що вказані вимоги Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва вважаються погашеними.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України   в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Згідно зі ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.
Положеннями ч. 2 ст. 14 КАС України також передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Під час розгляду даної справи, ГУ ПФУ в м. Києві не заперечується, що оскаржуваними рішеннями і вимогами фактично позивачу нараховуються штрафні санкції та вимагається сплата заборгованості, яка є погашеною, згідно ухвали Господарського суду міста Києва від 03 серпня 2011 року у справі №50/25-6, в силу положень статті 14 Закону України «Про відновленню платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
При цьому, справа про банкрутство за № 50/25-6 закрита Верховним Судом постановою ввід 03.08.2022 року, у зв`язку з необхідністю надати можливість кредиторам, вимоги яких прийняті судом по справі по банкрутство, заявити свої вимоги до позивача в загальному порядку. 
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що вимоги ГУ ПФУ в м. Києві у справі про банкрутство за № 50/25-6 не були прийняті, і вважаються погашеними.
Верховним Судом у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 5017/2833/2012 зроблено обов`язковий до застосування в силу вимог статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновок про правові наслідки закриття справи про банкрутство, зокрема, про те, що  припинення / закриття провадження у справі про банкрутство не припиняє прав та обов`язків лише тих учасників справи, які виникли у цих процедурах.
З огляду на зазначене, оскаржувані рішення ГУ ПФУ в м. Києві стосуються заборгованості, яка вважається погашеною, згідно з ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2011 року у справі № 50/25-6, в силу положень статті 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про те, що вимоги щодо сплати недоїмки, застосування фінансових санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату страхувальником страхових внесків, за базові звітні періоди 2008-2009 років є погашеними, у зв`язку з чим прийняті ГУ ПФУ в м. Києві оскаржувані рішення, є неправомірними та такими, що підлягають скасуванню.
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для застосування до ДО « 70 Управління начальника робіт» фінансових санкцій, згідно оскаржуваних рішень  ГУ ПФУ в м. Києві від 18 січня 2023 року за № 007 у розмірі 92 386, 46 грн та пені у розмірі 3 299 618, 81 грн. за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків, за період з 20 серпня 2008 року по 28 грудня 2022 року; від 17 квітня 2023 року № 022 у розмірі 33 895, 99 грн та пені у розмірі 387 899, 59 грн за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків, за період з 20 січня 2009 року по 04 квітня 2023 року; та вимог ГУ ПФУ в м. Києві № Ю-018-У від 05 вересня 2022 року про сплату боргу на суму 1 523 708, 36 грн та № Ю-035-У від 05 квітня 2022 року про сплату боргу на суму 3 886 284, 57 грн., а тому зазначені оскаржувані рішення та вимоги є протиправними та підлягають  скасуванню.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. 
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, оскаржувані рішення та вимоги скасуванню, а доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві – залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак

                                                                                                              В.В. Файдюк

Повний текст виготовлено 22.09.2025 року