ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 296/12194/23
провадження № 51-1976 км 25
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                   ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
захисника                                        ОСОБА_6 ,
засудженого                                            ОСОБА_7 ,
потерпілої                                                ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12023060400001879, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою:  АДРЕСА_1 ,проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України;
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Орлове Новоархангельського району Кіровоградської області, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: 
АДРЕСА_3 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 18 червня 2024 року засуджено до покарання:
ОСОБА_7  за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 
3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України  ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік зпокладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
ОСОБА_9  за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України  ОСОБА_9 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік зпокладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Житомирського апеляційного судувід 20 лютого 2025 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_9 залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_7 та ОСОБА_9 засуджено за кримінальне правопорушення, вчинене за таких обставин.
17 вересня 2023 року, близько 22 год 30 хв., ОСОБА_9 , керуючи автомобілем ВАЗ 2106, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Шевченка в межах міста Житомира, зі сторони вул. Князів Острозьких в напрямку перехрестя вулиць Шевченка та Святослава Ріхтера, в порушення вимог пунктів 2.3 б), 8.7.3 е), 8.7.3 є) Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), проявив безпечність і неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не врахував дорожню обстановку, виїхав в межі перехрестя вулиць Шевченка та Святослава Ріхтера на заборонений сигнал світлофора (червоно-жовтий) та здійснив зіткнення з автомобілем Renault Trafic, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що рухався по вул. Святослава Ріхтера зі сторони вул. І. Франка під керуванням ОСОБА_7 , який в порушення вимог пунктів 2.3 б), 8.7.3 в), 8.7.3 ґ) ПДР, проявив безпечність і неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не врахував дорожню обстановку, проігнорувавши зелений миготливий сигнал світлофора, що інформує про увімкнення сигналу світлофора, який забороняє рух, в`їхав в межі перехрестя на заборонений сигнал світлофора (жовтий), в результаті чого автомобіль Renault Trafic під керуванням ОСОБА_7 відкинуло на тротуар у напрямку його руху, внаслідок чого останній допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 .
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням його смерті.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильності кваліфікації їх дій за ст. ч. 2 ст. 286 КК України, ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам засуджених через м`якість.
В обґрунтування зазначає, що суд апеляційної інстанції при перегляді вироку місцевого суду не надав належної оцінки всім даним про осіб винних, не навів мотивів на спростування доводів апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного застосування до ОСОБА_7 та ОСОБА_9 звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
На переконання прокурора, тяжкість вчиненого та наслідки у виді смерті людини, які є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням матеріальної шкоди. Крім того, позитивні характеристики ОСОБА_7 та ОСОБА_9 мають формальний характер та жодним чином не зменшують суспільної небезпечності як їх самих, так і вчинених правопорушень. 
Вважає, що хоча по відношенню до наслідків вина засуджених є необережною, проте об`єктом посягання являється здоров`я та життя іншої людини та наслідком вчинення - смерть ОСОБА_10 , тому з урахуванням характеру вчиненого кримінального правопорушення та його суспільної небезпечності виключається можливість виправлення осіб без відбування покарання. При цьому позиція потерпілої стосовно призначення покарання не є обов`язковою для суду, однак вона ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, і не має над ними пріоритету.
Крім того, вказує, щооскаржувана ухвалавзагалі не містить переконливого обґрунтування того, що зазначені обставини у своїй сукупності дають підстави для призначення засудженим додаткового покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК України. 
Позиції учасників судового провадження
В судовому засіданні прокуроркасаційну скаргу підтримав.
Захисник ОСОБА_6 , засуджений  ОСОБА_7 та потерпіла 
ОСОБА_8 , посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просили оскаржуване судове рішення залишити без зміни. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків. 
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватістьОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації їх дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються, судовий розгляд кримінального провадження проведено у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що вказуючи на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особам засуджених через м`якість, прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються, зокрема, порядку відбуванняпризначеного покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
За правилами ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьоюстатті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.
На переконання Верховного Суду, суд апеляційної інстанції обґрунтовано спростував доводи апеляційної скарги прокурора, з огляду на висновки суду першої інстанції, який в повній мірі дотримався вказаних вимог, при цьому належним чином проаналізувавши доводи скарги сторони обвинувачення, які є аналогічними доводам касаційної скарги, перевірив їх, з наведенням мотивів постановленого рішення.
Так, переглядаючи вирок в порядку апеляційної процедури, суд зазначив, що при призначенні обвинуваченим покарання суд врахував ступінь тяжкості та характер вчиненого кримінального правопорушення, яке за формою вини належить до категорії необережних злочинів, ступінь його суспільної небезпечності та наслідки (безумовно тяжкі), дані, що характеризують  особи обвинувачених: 
ОСОБА_7 , який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює ФОП, позитивно характеризується за місцем проживання, а також ГО Союз переселенців «Мир на долоні» та волонтерським штабом Поліського національного університету, має на утриманні трьох малолітніх дітей, є багатодітним батьком; 
ОСОБА_9 , який  також раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є військовослужбовцем - інструктором 1 навчального взводу 2 навчальної роти зведеного навчального батальйону Граніт-1 військової частини НОМЕР_3 , має поранення, контузії, каліцтва, пов`язані з захистом Батьківщини, позитивно характеризується за місцем проживання та за місцем служби.
Крім того, судом першої інстанції відповідно до ст. 66 КК України визнано обставинами, що пом`якшують ОСОБА_7 та ОСОБА_9 покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вибачення перед потерпілою, відшкодування їй завданої шкоди, при цьому обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.
В ході апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_8 підтвердила, що їй відшкодовано шкоду, претензій матеріального та морального характеру до обвинувачених не має, вважала, що призначене судом покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі, є законним та обґрунтованим. 
Слід вказати, що позиція потерпілої стосовно призначення покарання не є обов`язковою для суду, однак вона є важливою та ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України.
На підставі наведеного, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що усі наведені обставини в своїй сукупності зменшують ступінь небезпечності ОСОБА_7 і ОСОБА_9 для суспільства та утворюють підставу для висновку про можливість їх виправлення без відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
При цьому, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що як в ході досудового розслідування, так і в судах першої та апеляційної інстанцій, обставин, які б переконливо свідчили про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 становлять істотну (явну) небезпеку для суспільства не встановлено, не наведено таких даних і в касаційній скарзі прокурора.
Окрім того, касаційний суд погоджується з твердженням апеляційного суду, що загальні посилання прокурора на ступінь суспільної небезпеки правопорушення, як і його наслідки, беззаперечно не вказує на безпідставне звільнення засуджених від відбування покарання з випробуванням. 
Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку щодо можливості застосування до  ОСОБА_7 та ОСОБА_9 положень ст. 75 КК України, з наведенням докладних мотивів ухваленого рішення. 
Крім того, враховуючи конкретні обставини цього кримінального провадження, дані про осіб засуджених, обставини, що пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, які його обтяжують, призначене ОСОБА_7 і ОСОБА_9 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік є законним, справедливим та співмірним характеру вчинених дій, тому колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість, як про це наголошено прокурором у касаційній скарзі.
Верховний Суд не вбачає, що при виборі форми реалізації кримінальної відповідальності у виді звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а також, що призначене ОСОБА_7 та   ОСОБА_9 додаткове покарання є явно несправедливим через м`якість, в аспекті приписів ст. 414 КПК України, оскільки у даному конкретному кримінальному провадженні досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи та враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Апеляційний розгляд кримінального провадження проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.
Колегія суддів вважає, щопризначене  ОСОБА_7 і ОСОБА_9 покарання є справедливим, необхідним та достатнім для їх виправлення й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень та відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК України.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам засудженим, тому касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.      
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                   ОСОБА_3