Справа № 127/10708/25
Провадження № 22-ц/801/2012/2025
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року	Справа № 127/10708/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний  суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Рибчинського В.П., Копаничук С.Г., секретар Луцишин О.П., розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 липня 2025 року, ухвалене суддею Іщук Т.П. в м. Вінниці, в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
встановив:
У квітні 2025 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі – АТ «А-Банк») звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №АВН0СТ155101705698047298 від 19 січня 2024 року в розмірі 125 968, 65 грн станом на 04 квітня 2025 року, яка складається з наступного: 70 000 грн – загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 55 968,65 грн – загальний залишок заборгованості за процентами.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 19 січня 2024 року ОСОБА_1 , будучи клієнтом банку, уклав з банком кредитний договір АВН0СТ155101705698047298, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 70 000 гривень строком на 60 місяців, до 18 січня 2029 року, зі сплатою процентів у розмірі 75,00% щорічно.
Станом на 04 квітня 2025 року заборгованість відповідача за даним кредитним договором складає в загальному 125 968, 65 грн.
Невиконання відповідачем умов укладеного договору стало підставою для звернення до суду із даним позовом.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 липня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «А-Банк» заборгованість за кредитним договором №АВН0СТ155101705698047298 від 19 січня 2024 року в розмірі 58 540,63 грн (п`ятдесят вісім тисяч п`ятсот сорок гривень 63 коп.), з яких: 2 571,98 грн – заборгованість за тілом кредиту, 55 968,65 грн – заборгованість за процентами, а також 1 125,75 грн судового збору.
У решті вимог – відмовлено.      
Не погодившись із вказаним рішенням,  АТ «А-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
У скарзі зазначає, що безпідставним є посилання суду на положення ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки у даному випадку застосовуються положення кредитного договору. Умовами кредитного договору не передбачено обов`язкове повідомлення про вимогу дострокового погашення кредиту, оскільки з даною вимогою банк звернуся безпосередньо до суду. Всі платежі з дати укладення договору по дату подання позову не є такими, що мають статус дострокового стягнення. Договір підписано боржником за допомогою електронного підпису. 
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
У судове засідання, призначене на 30 вересня 2025 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлені.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, відповідно до якої неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів прийшла до висновку про розгляд заяви у відсутність належно повідомлених учасників справи.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Суд першої інстанції, встановивши, що при зверненні до суду з позовом АТ «А-Банк» не надало доказів направлення відповідачу вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором та отримання такої відповідачем, у разі невиконання якої банк мав намір реалізувати своє право на дострокове повернення кредиту у судовому порядку, врахувавши, що праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором має передувати реалізація ним права вручення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», дійшов висновку, що у відповідача не виник обов`язок дострокового повернення суми грошових коштів за кредитним договором №АВН0СТ155101705698047298 від 19 січня 2024 року, у зв`язку з чим відсутні підстави для дострокового стягнення коштів за договором.
Оскільки у відповідача станом на 04 квітня 2025 року наявна прострочена заборгованість у сумі 58 540,63 грн, з яких: 2 571,98 грн становить заборгованість за тілом кредиту (за період з 19 січня 2024 року – дати видачі кредиту по 04 квітня 2025 року – дати звернення до суду із даним позовом) і 55 968,65 грн – заборгованість за процентами, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.
З вказаними висновками погоджується і апеляційний суд, оскільки вони зроблені з урахуванням обставин даної справи та ґрунтуються на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Судом першої інстанції встановлено, що 19 січня 2024 року відповідач ОСОБА_1 , будучи клієнтом АТ «А-Банк», підписав заяву про надання послуги «Швидка готівка» №АВН0СТ155101705698047298, згідно умов якої просив банк надати йому кредит на таких умовах: вид кредиту – послуга «Швидка готівка»; тип – строковий кредит; мета отримання кредиту – придбання товару/здійснення платежу/оплата послуг; сума кредиту – 70 000,00 грн; строк кредиту – 60 місяців, з 19 січня 2024 року по 18 січня 2029 року включно; процентна ставка (фіксована) – 75% на рік; розмір щомісячного платежу – 4 550,83 грн; комісія за надання фінансового інструменту – 0,00 грн; загальна сума до повернення з урахуванням суми кредиту, відсотків та комісій (загальна вартість кредиту) становить – 273 049,15 грн.
Підписанням цієї заяви за допомогою електронного цифрового підпису, ОСОБА_1 підтвердив та погодився, що, зокрема, до укладання цієї угоди ознайомився з актуальними умовами та правилами надання банківських послуг АТ «А-Банк», що розміщенні за посиланням www.a-bank.com.ua/terms, та до укладення цієї угоди ознайомлений з інформацією, яка розміщується на веб-сайті та доступна за посиланням www.a-bank.com.ua; ця заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, паспортом споживчого кредиту, таблицею обчислення загальної вартості кредиту становлять договір. Відповідач отримав їх примірники, вони йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення (п.18 заяви) (а.с.8 на звороті, 9).
Невід`ємною частиною договору є Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка містить узгоджений сторонами графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту і орієнтованої реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх сукупних послуг, які є репрезентативними та базуються на обраних споживачем умовах кредитування, викладених вище, і на припущенні, що договір про споживчий кредит залишатиметься дійсним протягом погодженого строку, а кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки визначені в договорі. Реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору. Розподіл частково внесених коштів на погашення кредиту проводиться в частоту погашення 19 числа (а.с.10).
Відповідач ознайомився та підписав Паспорт споживчого кредиту «Швидка готівка», пунктом 6 якого визначено, що в разі наявності заборгованості у клієнта із сплати щомісячного мінімального платежу понад 90 днів, банк має право достроково розірвати кредитний договір та здійснити дії, направлені на погашення залишку заборгованості, що виникла при користуванні клієнтом послугою «Швидка готівка» (а.с.7 на звороті, 8).
Отже сторони погодили умови, порядок виконання зобов`язання, визначили розмір процентів за користування коштами та досягли згоди з усіх істотних умов угоди про надання споживчого кредиту №АВН0СТ155101705698047298 від 19 січня 2024 року.
Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у погодженому розмірі. Факт перерахування відповідачу коштів в розмірі 70 000,00 грн на виконання умов даного договору підтверджується копією меморіального ордеру №ТR.33371991.62578.65455 від 19 січня 2024 року (а.с.11 на звороті). 
При цьому, як вбачається із виписки по кредиту відповідач отримав та з 19 січня 2024 року користується наданими кредитними коштами (а.с.12).
В той же час, відповідач тривалий час не здійснював своєчасних платежів для погашення суми заборгованості за кредитом та відсотками.
Згідно наданого банком розрахунку та виписки, заборгованість відповідача за вказаним договором станом на 04 квітня 2025 року становить 125 968,65 грн, з яких: 70 000, 00 грн – заборгованість за тілом кредиту; 55 968, 65 грн - заборгованість по відсоткам (а.с.11, 12).
У зв`язку з невиконанням відповідачем умов укладеного договору, позивач звернувся до суду із даним позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитом в сумі 125 968, 65 грн.        
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За змістом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
У статті 1054 ЦК України зазначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).
У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України). 
Частиною 3 статті 1054 ЦК України визначено, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. 
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).
Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до положень частини 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
У постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.
У постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».
Враховуючи, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, містила положення про застосування обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а після 10 червня 2017 року на ці правовідносини почала поширюватися частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд вважає, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц, є релевантною для даних правовідносин та може бути застосована в частині наслідків для кредитора у разі невиконання передбаченого законодавством досудового врегулювання спору.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц дійшла висновку, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та враховуючи вищенаведені норми права апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Встановлено, що 19 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «А-Банк» з заявою про надання послуги «Швидка готівка» №АВН0СТ155101705698047298, а саме про надання кредиту в розмірі 70 000 гривень строком на 60 місяців, тобто до 18 січня 2029 року зі сплатою процентів у розмірі 75% на рік.
Сторонами погоджено повернення кредиту шляхом сплати позичальником щомісячних платежів: рівними частками у розмірі 4 550,83 грн протягом всього строку дії договору, а саме до 18 січня 2029 року. 
Відповідно до Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, щомісячний платежів повинен бути сплачений до 19 числа щомісячно.
Факт укладення між сторонами споживчого кредиту позивачем в апеляційній скарзі не заперечується.
Позичальник свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконував, у зв`язку із чим виникла заборгованість.
Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, дійшов правильного висновку про невиконання позивачем передбачених частиною 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» обов`язків щодо повідомлення у письмовій формі споживача про наявність заборгованості із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. 
АТ «А-Банк» в апеляційній скарзі зазначає про те, що умовами кредитного договору не передбачено обов`язкове повідомлення позичальника про вимогу дострокового погашення кредиту, тому з такою вимогою банк звернувся безпосередньо до суду. 
Такі твердження є хибними, адже необхідність досудового врегулювання за обставин даної справи перебачено законом (ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування»), а умови договору не повинні йому суперечити.
Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).
Не зрозумілою є позиція скаржника з приводу того, що заборгованість, яку просить стягнути банк, не має статус дострокового стягнення, оскільки звернувшись 04 квітня 2025 року до суду із даним позовом АТ «А-Банк» вимагає повернення тіла кредиту у розмірі 70 000 гривень, тобто всієї суми, що підлягала поверненню щомісячними платежами до 18 січня 2029 року. 
Вказане свідчить про те, що кредитор вимагає від боржника дострокового повернення всієї суми кредиту зі сплатою процентів.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що наведені банком доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, 
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                Т.Б. Сало

Судді                                                            В.П. Рибчинський

                                                                   С.Г. Копаничук