Номер провадження: 22-ц/813/3172/25 
Справа № 523/4507/17
Головуючий у першій інстанції Баннікова Н.В.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2025 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство «ОТП Банк»
відповідачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 та
апеляційну скаргу ОСОБА_2 
на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 жовтня 2024 року
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання частково недійсним кредитного договору, про визнання припиненими договору кредиту, договору іпотеки, договору поруки та відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року Публічне Акціонерне Товариство «ОТП Банк» (далі – АТ «ОТП Банк», Банк) звернулось до Суворовського районного суду м. Одеса з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивувало тим, що 23.05.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ПАТ «ОТП БАНК», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-502/072/2008, за умовами якого відповідачеві надано кредит в розмірі 23 000 доларів США строком по 23.05.2023 р. зі сплатою відсотків за плаваючою відсотковою ставкою 5,99 % + FIDR (процента ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній Валюті Кредиту, що розміщені в Банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору).
В забезпечення належного виконання зобов`язань за даним кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № SR-502/072/2008, іпотечний договір (майнова порука). Згідно п. 1.1 Частини № 2 Кредитного договору позичальник зобов`язався своєчасно повернути суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені у кредитному договорі.
Однак в порушення умов кредитного договору погашення частин кредиту та нарахованих за його користування процентів у передбачених графіком повернення кредиту та сплати процентів у розмірі та строк не відбувається. Позичальнику та поручителю 07.04.2016 р. були направлені вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, проте станом на дату подання позовної заяви вимога виконана не була. У зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 14 145,01 доларів США, що утворилась станом на 13.01.2017 р.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23.05.2017 р. справу за даним позовом направлено до розгляду за підсудністю до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18.10.2017 р. ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 23.05.2017 р. скасовано.
01.03.2018 р. позивач уточнив розмір позовних вимог, зменшив їх та просив стягнути з відповідачів солідарно суму заборгованості в сумі 5 674,87 доларів США.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31.05.2018 року, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 18.10.2018 р., цивільну справу за вказаним позовом направлено за підсудністю до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області.
28.12.2018 року цивільну справу за позовом АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості суддею Банніковою Н.В. було прийнято до свого провадження.

21.01.2019 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до суду зустрічну позовну заяву про визнання частково недійсним кредитного договору у зв`язку з повною сплатою кредитних коштів, про розірвання кредитного договору, про розірвання договору іпотеки та договору поруки у зв`язку з повним виконанням боргового зобов`язання, відшкодування моральної шкоди.
У зустрічній позовній заяві просили визнати частково недійсними положення п. 3 частини № 1 кредитного договору № ML-502/072/2008 від 23.05.2008 року, виклавши його у наступній редакції «Сторони наступним домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка, де фіксований відсоток дорівнює 5,99% річних». Грошові кошти у розмірі 9 708,87 дол. США просили вважати розміщеними на депозит з 01.03.2018 р. на умовах строкового депозиту, розміщеного у доларах США, строком на 366 днів, з виплатою відсотків в кінці строку дії депозитного договору. Вважають умову договору про встановлення відсотків у такому вигляді несправедливою умовою договору, оскільки при його укладенні банк ввів в оману шляхом приховування за допомогою маніпуляцій інформації щодо істотної умови кредитної угоди, оскільки порядок обчислення процентів, встановлений кредитним договором, дозволяє банку змінювати процентну ставку за кредитом за власним бажанням. Зустрічні позовні вимоги обґрунтували тим, що як зазначено у п. 3 ч. 1 Кредитного договору «Сторони наступним домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яка є сумою двох складових: фіксованого відсотку та FIDR, який є ставкою. Саме так до вчинення правочину банк тлумачив цей термін, ввівши позивачів в оману. Також відповідач надав позивачам недостовірні дані щодо того, що валюта кредиту – долар США – є стабільною валютою та фактично залишив позивачів без вибору, надавши єдину можливість отримати кредит у доларах США. Також відповідач умисно умовчав про те, що плаваюча процентна ставка дає йому можливість зловживати цією ставкою на свій власний розсуд. Тобто, відповідач є заінтересованою особою, яка самостійно встановлює розмір ставки FIDR, а також не надав позичальнику точного механізму розрахунку плаваючої процентної ставки. У самому кредитному договорі відсутній порядок розрахунку ставки FIDR. Так, у 2012 р. Банк змінив на сайті певні значення. А саме, з табличок зникло значення 366 днів, а з`явилось нове значення: «270-365», «366-370», чим штучно Банк вніс зміни в умови договору. У січні 2015 року позичальник порахував, що при виключенні фіктивної ставки FIDR з огляду на суму здійснених платежів кредит став повністю погашеним, а тому позивач перестав платити, оскільки за їхніми розрахунками ними було переплачено 9 708,87 доларів США. Оскільки протягом певного часу вони розуміли, що банк вводить їх в оману, однак змушені були сплачувати відсотки по кредиту, це завдавало позивачам значних моральних страждань, а тому просять стягнути з банку завдану моральну шкоду.
05.02.2019 р. ухвалою суду зустрічна позовна заява була прийнята та об`єднана в одне провадження за первісними вимогами.
02.04.2019 року ухвалою суду було витребувано від ПАТ «ОТП Банк» оригінал «Інформаційного листка про умови кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі) від 24.04.2008 р.
22.04.2019 р. зустрічна позовна заява була уточнена та остаточно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд визнати частково недійсним кредитний договір, визнати припиненими договір кредиту, договір іпотеки, договір поруки та відшкодувати моральну шкоду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 жовтня 2024 року ухвалено позовні вимоги Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації фізичної особи: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації фізичної особи: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), солідарно на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» (код ЄДРПОУ: 21685166, місце знаходження юридичної особи: 03860, м.Київ, вул.Жилянська, 43) суму заборгованості за кредитним договором № ML-502/072/2008 від 23.05.2008 в розмірі 5 674,87 (п`ять тисяч шістсот сімдесят чотири долара вісімдесят сім центів) доларів США.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання частково недійсним кредитного договору, про визнання припиненими договору кредиту, договору іпотеки, договору поруки та відшкодування моральної шкоди – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації фізичної особи: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» (код ЄДРПОУ: 21685166, місце знаходження юридичної особи: 03860, м.Київ, вул.Жилянська, 43) судовий збір в сумі 1 753,37 (одна тисяча сімсот п`ятдесят три гривні тридцять сім копійок) грн.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації фізичної особи: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» (код ЄДРПОУ: 21685166, місце знаходження юридичної особи: 03860, м.Київ, вул.Жилянська, 43) судовий збір в сумі 1 753,37 (одна тисяча сімсот п`ятдесят три гривні тридцять сім копійок) грн.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації фізичної особи: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), на користь держави судовий збір в сумі 1 536,80 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок) грн.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації фізичної особи: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), на користь держави судовий збір в сумі 1 536,80 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок) грн.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що банк довів й обґрунтував свій позов належним чином, тому наявні правові підстави для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.
Щодо зустрічної позовної заяви, суд першої інстанції керувався тим, що недоведеність, а отже відсутність порушення права позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тягне за собою відмову у його захисті судом і, відповідно, має наслідком відмову у позові.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просили скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.10.2024 у справі № 523/4507/14 в повному обсязі та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог первісного позову відмовити, позовні вимоги зустрічного позову - задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційних скарг зводяться до того, що суд не з`ясував, які права позичальників порушуються на стадії укладення та виконання Кредитного договору, не врахував доводи щодо введення позичальників в оману та застосування банком нечесної підприємницької практики.
Усвідомлюючи факт обману, позивачі зазнавали впродовж тривалого часу душевні страждання, адже відповідач був непохитний та не погоджувався йти на поступки, а позивачі змушені були переплачувати щомісяця значну суму коштів, чим їм була завдана моральна шкода.
Крім того, скаржники зазначають, що кредит повністю сплачено, а тому, позов банку є необґрунтованим.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Пояснення учасників справи

У судовому засіданні  ОСОБА_2 та в режимі відео конференції його представник адвокат Рева С.Л., надав усні пояснення по суті справи, доводи скарг підтримали, зазначивши при цьому, що рішення суду першої інстанції є помилковим, а також прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, надав заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник АТ «ОТП Банк»у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належно, тому, в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

23.05.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого став ПАТ «ОТП БАНК», а нині – АТ «ОТП БАНК», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-502/072/2008, за умовами якого відповідачеві надано кредит в розмірі 23 000 доларів США строком по 23.05.2023 р. зі сплатою відсотків за плаваючою відсотковою ставкою 5,99 % + FIDR (процента ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній Валюті Кредиту, що розміщені в Банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). 
18.02.2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено Додатковий договір № 1 до Кредитного договору № ML-502/072/2008 від 23.05.2008 року (а.с.15-19 т. 1).
Крім цього, 18.03.2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено Додатковий договір № 2 до Кредитного договору № ML-502/072/2008 від 23.05.2008 року (а.с.20-23 т.1).
У забезпечення належного виконання зобов`язань за даним кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № SR-502/072/2008 від 23.05.2008 року (а.с.33-34 т.1).
Також, 23.05.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено Іпотечний договір № PML-502/072/2008 (а.с.27-31 т.1).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися у разі: 1) розірвання договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірвання договору в судовому порядку; 3) відмови від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно з частиною першою статті 553, частинами першою та другою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
У частині другій статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частини друга, третя статті 215 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
У частині першій статті 230 ЦК України зазначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, потрібно довести, по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі - у редакції, яка діяла на момент укладення договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої та сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Згідно з частинами першою, другою, шостою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Задовольняючи позовні вимоги АТ «ОТП Банк», суд першої інстанції виходив з того, що банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту, відповідачі за позовом здійснювали погашення кредитної заборгованості. Тобто спірний кредитний договір виконувався сторонами.
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору № ML-502/072/2008, позичальнику та поручителю 01.04.2016 р. були направлені відповідні досудові вимоги (а.с.38-40 т.1).

Так, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій).
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Дану позиції неодноразово зазначено в постановах Верховного Суду, а саме постанові Верховного Суду від 25.04.2021 у справ № 554/4300/16-ц, постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, постанові Верховного Суду від 13 травня 2024 року у справі № 159/4956/21 та інших.
Крім того, виписка з особового рахунку клієнта є підтвердженням виконаних операцій по рахунку, а тому є доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування у справах про стягнення заборгованості, що відповідає вимогам статті 77 ЦПК України щодо належності доказів, а також вимогам статті 78 ЦПК України щодо допустимості доказів (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 645/59/16-ц, провадження N° 61-2438св21).

Отже, надані АТ «ОТП Банк» фінансові документи є належними доказами та свідчать про наявність заборгованості за кредитним договором № ML-502/072/2008 станом на 13.01.2017 року, тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог банку та стягнення солідарно з відповідачів за першим позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 5 674,87 доларів США.
При цьому, судом враховано, що метою забезпечення виконання зобов`язань між АТ «ОТП БАНК» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній зобов`язався відповідати за повне і своєчасне виконання позичальником боргових зобов`язань перед кредитором, за кредитним договором № ML-502/072/2008 в повному обсязі таких зобов`язань та не пізніше 23.05.2023 р. (а.с.33-34 т.1).

Вирішуючи позовні вимоги за зустрічним позовом про визнання частково недійсним кредитного договору, про визнання припиненими договору кредиту, договору іпотеки, договору поруки та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції мотивував рішення тим, що процента ставка за кредитним договором є змішаною, банку надано право використовувати для розрахунку процентів як фіксовану (річну) проценту ставку, так і плаваючу.
Укладаючи спірний договір, позивач погодився на те, що для розрахунку процентів за договором може використовуватись також й плаваюча процента ставка, яка складається з фіксованого процента (у розмірі 5,99% річних) та + FIDR. При цьому, сторони висловили свою згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки (пункти 1.4.1, 1.5. частини 2 кредитного договору), використання тієї чи іншої процентної ставки здійснюється банком на власний розсуд.
FIDR це процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору.
В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів на фінансовому ринку України ставка FIDR може змінюватись (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку передбаченому сторонами у кредитному договорі.
Укладаючи спірний договір сторони лише зафіксували у кредитному договорі положення, якими врегульовано вид та розмір процентної ставки, порядок нарахування відсотків із застосуванням такої розрахункової величини як FIDR. При цьому, граничний розмір ставки FIDR кредитним договором не обмежений.
Процента ставка FIDR розраховується банком самостійно, в залежності від вартості кредитних ресурсів та ставок по строковим депозитам, які розміщені в самому банку.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 617/1552/15-ц, (провадження № 61-19159св19), тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, потрібно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Отже, суд першої інстанції встановив, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з приводу усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.
Позивач за зустрічним позовом, на момент укладення оспорюваного договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного правочину і на власний розсуд обрав більш прийнятні умови - ануїтетний графік погашення кредитної заборгованості. Позичальник був ознайомлений з інформацією про вартість оформлення кредиту, сукупну орієнтовну вартість, розмір платежів на корить третіх осіб за надані супутні послуги, реальну процентну ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту. Графік платежів до кредитного договору містить відомості про суми платежів за розрахунковими періодами протягом всього строку кредитування із зазначенням розподілу коштів щомісячного платежу на погашення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом, з чим позивач погодився під час укладення оспорюваного кредитного договору. Зазначене доводить те, що позивачу у повному обсязі надана інформація відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Підписавши кредитний договір та зазначені документи, позивач погодився зі встановленими умовами, у подальшому сплачував кредитну заборгованість протягом тривалого періоду часу та не звертався до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації щодо виконання зобов`язань, не пред`являв жодних претензій з приводу того, що йому є незрозумілими умови кредитного договору.
Також, суд дійшов висновку, що неправильність розрахунку процентної ставки, чи використання економічно необґрунтованої ставки FIDR, не може свідчити про недійсність окремих положень договору, оскільки в даному випадку предметом судового оскарження можуть бути лише дії банку по нарахуванню заборгованості.

Таким чином, за викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав недоведеними обставини, які би свідчили про здійснення банком нечесної підприємницької практики та про введення позивача в оману, зокрема сам факт обману, наявність умислу в діях відповідача, спрямованого на введення позичальника в оману щодо умов кредитування, тому дійшов правильного висновку, що немає правових підстав для визнання недійсним кредитного договору на підставі статті 230 ЦК України та положень Закону України «Про захист прав споживачів». А тому, зробив обґрунтовані висновки про не встановлення підстав для визнання недійсним кредитного договору в цілому, оскільки під час розгляду справи суд не здобув доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому.

Також, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 25.02.2020 року по справі призначено проведення економічної експертизи (а.с.22-23 т. 4).
Клопотанням № СЕ-2505-5-1163.20 від 16.04.2020 року експерт просив суд витребувати у відповідних осіб та надати відповідні документи для проведення експертизи (а.с.29-30 т.4). Рахунок для здійснення оплати вартості експертизи суду експертом надано не було.
Клопотання експерта задоволено не було.
Відповідно до висновку експерта від 01.07.2020 р.№ СЕ-2505-5-1163.20 неможливо визначити розмір фактичної процентної ставки протягом дії кредиту у зв`язку з відсутністю належних відомостей тощо (а.с.54 зв., 55 т.4).
Відтак, місцевим судом встановлено, що в порушення п.1.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5 (у разі ненадання запитаних у клопотанні експертом матеріалів, виключається можливість проведення повного та всебічного дослідження) та в порушення ст.72 ЦПК України та п.п.2.1, 2.2, 4.11 вказаної Інструкції (в редакції на квітень 2020 р.) експертом (неможливість надання висновку та повернення матеріалів справи до суду) направлено до суду висновок експерта за результатами судово-економічної експертизи (а.с.37-56 т.4).
За встановлених обставин, суд слушно не прийняв до уваги вказаний висновок судово-економічної експертизи.

З огляду на наведене, апеляційний суд робить висновок про безпідставність доводів апеляційних скарг  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки такі, висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10.11.2025 року.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді                                                                                            В.А. Коновалова

В.В. Кострицький