ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 202/5220/22
провадження № 61-8074св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - адвоката Хандоги Василя Васильовича на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року в складі колегії суддів Агєєва О. В., Гапонова А. В., Никифоряка Л. П.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Уточнена позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 01 липня                         2004 року між ним та ОСОБА_2 як директором Приватної комерційно-виробничої фірми «Люсер» (далі - ПКВФ «Люсер») укладено договір доручення № 1 про закупівлю пічного мазуту марки М-100 у кількості 1 776 тонн, на суму не більше 959 040,00 грн. Того ж дня ним надано доручення (яке є додатком № 1 до договору доручення від 01 липня 2004 року № 1) повіреному - ПКВФ «Люсер» в особі директора ОСОБА_2. Також видано довіреність, якою він уповноважив ПКВФ «Люсер» в особі директора ОСОБА_2. представляти його інтереси, укладати угоди від його імені з третьою особою, підписувати договори та протоколи, отримувати товари, отримувати та подавати документи, подавати заяви та клопотання.
01 липня 2004 року він, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , діючи як довіритель за договором доручення від 01 липня 2004 року № 1, з метою виконання власних зобов`язань за цим договором передав директору ПКВФ «Люсер» ОСОБА_2. грошові кошти у розмірі                         995 040,00 грн для придбання мазуту М-100, яка на підтвердження надходження грошових коштів до каси ПКВФ «Люсер» надала йому квитанцію до прибуткового касового ордера ПКВФ «Люсер» № 41.
Після отримання від нього грошових коштів ОСОБА_2 , дізнавшись про різке збільшення ринкових цін на мазут   М-100, дійшла переконання, що неможливо виконати договір доручення від 01 липня 2004 року № 1, та у неї виник злочинний умисел, спрямований на привласнення чужого майна в особливо великому розмірі, а саме його грошових коштів шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем. Для реалізації свого злочинного умислу, усвідомлюючи неможливість практичної реалізації своїх протиправних дій самотужки, а також задля створення уявної правомірності вчинення своїх злочинних дій директор ПКВФ «Люсер» ОСОБА_2 вирішила залучити до вчинення цього злочину як співучасника злочину засновника ПКВФ «Люсер» - ОСОБА_3 . У подальшому ОСОБА_2 не оприбуткувала його грошові кошти до каси підприємства ПКВФ «Люсер», а залишила їх у своєму фізичному володінні.
01 липня 2004 року, не повідомивши його про неможливість виконання договору доручення № 1 та про свої наміри щодо передачі його грошових коштів іншій особі, приховавши вказані наміри від нього та без його дозволу, не маючи жодних законних підстав ОСОБА_2 уклала від імені ПКВФ «Люсер» з громадянином ОСОБА_3 удаваний правочин, а саме договір зберігання № 01-Х його грошових коштів нібито для відповідального зберігання, що не відповідає дійсності.
Протягом серпня-жовтня 2004 року йому було частково повернуто грошові кошти на загальну суму 442 000,00 грн. Сума неповернених коштів становила 517 040,00 грн.
У травні 2022 року в кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР)                                                   від 23 лютого 2018 року № 12018040660000327, ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення за частиною п`ятою статті 191, частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України (далі - КК України),                        ОСОБА_3 пред`явлено обвинувачення за частиною п`ятою статті 27, частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 382 КК України.
Обвинувальним актом щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3                  від 30 травня 2022 року встановлено, що внаслідок протиправного розпорядження ОСОБА_2 грошові кошти ОСОБА_1 починаючи з 01 липня 2004 року знаходились у ОСОБА_3 , який їх переховував, не повертав і протиправно утримував. Обвинувачені ОСОБА_2 і ОСОБА_3 визнали вчинення інкримінованого їм злочину привласнення, своїми клопотаннями від 17 липня 2022 року просили звільнити їх від кримінальної відповідальності на підставі частини першої статті 44 КК України, згідно з якою звільненню від кримінальної відповідальності підлягає лише особа, яка вчинила кримінальне правопорушення. Обвинувачені також визнали законність і обґрунтованість обвинувального акта від 30 травня 2022 року та вимагали його не повертати прокурору.
ОСОБА_2 визнанням обвинувального акта визнала встановлений обвинувальним актом план злочину, факт його розроблення нею, єдиний умисел ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , свою безпосередню організацію злочину, протиправне розпорядження його грошовими коштами, співучасть у вчиненому злочині, а також встановлене обвинувальним актом розроблення ОСОБА_2 плану злочину, яким передбачалось переховування і утримування його грошових коштів та їх обернення на сумісну користь у майбутньому.
Тобто ОСОБА_2 визнала вчинення дій, якими йому було унеможливлено протягом 18 років, з 01 липня 2004 року, здійснювати права володіння, користування та розпорядження своїми грошовими коштами у розмірі 516 970,81 грн.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська                         від 19 серпня 2022 року задоволено клопотання захисника Начиняного В. С. та обвинуваченої ОСОБА_2 про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, відповідальність за які передбачена частиною п`ятою статті 191, частиною першою статті 366 КК України, на підставі частини першої статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 закрито на підставі пункту 1 частини другої статті 284 Кримінально-процесуального кодексу (далі - КПК) України. Його цивільний позов до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, заданої вчиненим кримінальним правопорушенням, залишено без розгляду.
Діями, вчиненими ОСОБА_2 , йому спричинено збитки, які полягали в упущеній вигоді, інфляційних втратах та 3 % річних, а також моральну шкоду, яка виразилася в значних душевних стражданнях, які він мав вимушено та безпідставно терпіти, в жаху за своє майбутнє у зв`язку з втратою значної власності, неможливості здійснювати підприємницьку діяльність, спаплюження честі, гідності і ділової репутації та у стражданнях від повного порушення звичного способу життя, можливості повно виконувати батьківські обов`язки і псування найбільш продуктивних років життя.
З урахуванням уточнень від 14 листопада 2023 року просив стягнути з ОСОБА_2 збитки у вигляді упущеної та недоотриманої вигоди, завдані порушенням його цивільного права володіти, користуватись і розпоряджатись коштами в сумі 8 592 560,55 грн, інфляційні втрати -  4 509 222,61 грн та 3 % річних в розмірі 4 113 746,14 грн, 3 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій, Верховного Суду
26 грудня 2023 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра (раніше - Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська) позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану вчиненим кримінальним правопорушенням, у розмірі 516 970,81 грн, які стягнуто з ОСОБА_2 , інфляційні втрати 4 509 222,61 грн, три відсотки річних 299 837,90 грн, упущену вигоду 8 592 560,55 грн, 3 000 000,00 грн моральної шкоди і судові витрати.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції керувався тим, що у ОСОБА_1 виникло право на цей позов з вимогою про відшкодування шкоди і збитків з постановленням ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2022 року про звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності та закриття провадження у справі, тому наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнової шкоди, завданої вчиненим кримінальним правопорушенням, які слід стягувати солідарно з ОСОБА_3 відповідно до рішення Індустріального районного суду                      м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року в справі № 0417/2-154/11. Також суд вважав обґрунтованими вимоги про стягнення з ОСОБА_2                         3 % річних та інфляційних збитків відповідно до наданого ОСОБА_1 розрахунку за весь заявлений період з 01 липня 2004 року до 14 листопада                    2023 року, стягнення упущеної вигоди і відшкодування моральної шкоди.
Апеляційний суд розглядав справу неодноразово. 
24 вересня 2024 року постановою Дніпровського апеляційного суду  апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
16 квітня 2025 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу                           ОСОБА_1 та його представника - адвоката Зосименко С. Г. задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року в частині позовних вимог  ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої вчиненим кримінальним правопорушенням, інфляційних втрат, трьох відсотків річних та упущеної вигоди залишено без змін, а в частині відшкодування моральної шкоди - скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд мотивував висновки тим, що  ОСОБА_1 , передавши грошові кошти у 2004 році саме ОСОБА_2 , у 2011 році вже звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про повернення зазначених грошових коштів та стягнення збитків. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року в справі № 0417/2-154/11  витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1  516 970,81 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 992 286,09 грн, зокрема 1 088 771,77 грн спричинених збитків, 853 514,32 грн інфляційних втрат та 3 % річних, 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Тобто  ОСОБА_1 вже скористався своїм правом на відшкодування заподіяних йому збитків у розмірі 516 970,81 грн, інфляційних втрат та 3 % річних, визначивши відповідачем ОСОБА_3 .Невиконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська                      від 20 червня 2011 року в справі № 0417/2-154/11 не є підставою для повторного позову про стягнення одних і тих самих збитків з іншої особи. Однак судом апеляційної інстанції під час перегляду рішення суду першої інстанції взагалі не вирішена позовна вимога щодо відшкодування позивачу моральної шкоди. 
05 червня 2025 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпра (раніше - Індустріальний районний суд                                           м. Дніпропетровська) від 26 грудня 2023 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну компенсацію моральної шкоди в розмірі 2 304 000,00 грн.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на підтвердження своїх доводів у частині заподіяння моральної шкоди, позивач долучив висновок експерта від 11 січня 2023 року № 04/23. За результатами проведеної психологічної експертизи судовим експертом встановлено наявність такої шкоди і визначено орієнтовний еквівалент компенсації спричинених                        ОСОБА_1 моральних страждань в розмірі 288 мінімальних заробітних плат.Ухвалюючи рішення в частині моральної шкоди і стягнення на користь позивача 3 000 000,00 грн, суд першої інстанції не врахував недоведеність суми, яка перевищує розмір 288 мінімальних заробітних плат. Тому рішення суду підлягає зміні в частині розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, які підкріплені належними та допустимими доказами, а саме зменшивши його до суми, еквівалентної 288 мінімальних заробітних плат. Відмова у задоволенні основної частини позовних вимог, а також стягнення за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року на користь позивача моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн не тягне відмови у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди за цим позовом, оскільки вона обґрунтована обставинами, які тривали і після ухвалення рішення, доведена в суді з додержанням вимог процесуального закону. 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
04 липня 2025 року (зареєстровано у Верховному Суді 07 липня 2025 року) ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року, в якій просить її скасувати в частині зміни рішення Індустріального районного суду м. Дніпра (раніше - Індустріальний районний суд                                          м. Дніпропетровська) від 26 грудня 2023 року та зменшення розміру моральної шкоди з 3 000 000,00 грн до 2 304 000,00 грн, рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000 000,00 грн залишити без змін.
04 серпня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Хандога В. В. через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Доводи касаційної скарги       ОСОБА_1 .
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду                                  від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц, від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19, Верховного Суду від 15 грудня 2020 року в справі                            № 752/17832/14-ц, від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20, про те, що шкода не обмежується експертним висновком, якщо є інші обставини, перелік істотних обставин для визначення моральної шкоди є відкритим і залежить від ситуації кожного потерпілого; суд повинен враховувати глибину та тривалість страждань; компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення. 
Висновком експерта еквівалент розміру моральної шкоди не в повному обсязі ураховано фактично завдані йому страждання. Експерт не врахував усіх психотравмуючих обставин, ступінь зухвалості і злісності продовження безперервно триваючого порушення привласнення його грошових коштів. Зменшення відшкодування моральної шкоди є упередженим і несправедливим. 
Доводи касаційної скарги  ОСОБА_2 .
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду                                    від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц, в постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2024 року в справі № 676/1773/20, від 19 лютого 2025 року в справі № 199/3248/23, від 05 березня 2025 року в справі № 405/3799/22,                          від 16 квітня 2025 року в справі № 202/5220/22, від 30 квітня 2025 року в справі № 761/553/21,від 05 травня 2025 року в справі № 202/3885/23, про те, що розмір відшкодування моральної шкоди має умовний характер, повинен бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілого і не повинен призводити до його збагачення; висновок експерта може розцінюватися лише як письмовий  доказ, який підлягає дослідженню у сукупності з іншими доказами, і не має для суду заздалегідь встановленої сили; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку.
Апеляційний суд під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди керувався лише висновком експерта, твердження якого про розмір завданої моральної шкоди є припущенням.Рішенням Індустріального районного суду                    м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року в справі № 0417/2-154/11  витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1  516 970,81 грн, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 992 286,09 грн, зокрема 1 088 771,77 грн спричинених збитків, 853 514,32 грн інфляційних втрат та 3 % річних, 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Тобто  ОСОБА_1 вже скористався своїм правом на відшкодування заподіяних йому збитків, зокрема й відшкодування моральної шкоди. До ОСОБА_2  в справі № 0417/2-154/11 вимог узагалі не заявлено. 
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу  ОСОБА_2  позивач зазначає, що представник відповідачки - Начиняний В. С. не мав повноважень представляти її інтереси в апеляційному суді, а тому в нього не виникли підстави для подання касаційної скарги. Сама лише наявність рішення Індустріального районного суду                    м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року в справі № 0417/2-154/11  щодо стягнення 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої злочином за статтею 218 КК України, із ОСОБА_3 не виключає відшкодування моральної шкоди, завданої  ОСОБА_2  вчиненням злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України. У межах кримінальної справи адвокат Хандога В. В. представляв інтереси  ОСОБА_3 , тому наявний конфлікт інтересів для представництва ним  ОСОБА_2  у цивільній справі. Ордер не підтверджує повноважень адвоката Хандоги В. В. Просив надати судові оцінку фактам незаконного набуття представником Хандогою В. В. права на подачу касаційної скарги, окремою ухвалою повідомити про це компетентні органи для належного реагування. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року в справі № 0417/2-154/11, з урахуванням ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 ,                   ОСОБА_6 про відшкодування майнової та моральної шкоди, витребування майна, задоволено частково. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 516 970,81 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 992 286,09 грн, зокрема                      1 088 771,77 грн спричинених збитків, 853 514,32 грн інфляційних втрат та                             3 % річних, 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення набрало законної сили 30 червня 2011 року.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року в справі № 0417/2-154/11 встановлено, що ОСОБА_1 як довіритель 01 липня 2004 року передав за договором доручення № 1 до каси повіреного ПКВФ «Люсер» 959 040,00 грн для придбання мазуту М-100, що підтверджує квитанція до прибуткового касового ордера ПКФР «Люсер» № 41. Зазначені кошти цього дня за договором зберігання від 01 липня 2004 року № 1 було передано ОСОБА_3 . Однак у подальшому ПКВФ «Люсер» обов`язки за договором доручення  від 01 липня 2004 року не виконало, грошові кошти, передані ОСОБА_1 , у повному обсязі йому не повернуло.                  ПКВФ «Люсер» протиправно розпорядилася грошовими коштами                    ОСОБА_1 проти його волі. Окремою ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2010 року встановлено, що передача зазначених коштів здійснювалася таємно від ОСОБА_1 , проти його волі і всупереч умовам зазначеного договору. Отже, ОСОБА_3 незаконно заволодів грошовими коштами ОСОБА_1 внаслідок протиправного розпорядженнями ними ОСОБА_2 . На час передання вказаних коштів директором ПКВФ «Люсер» була   ОСОБА_2 , а власником, комерційним директором і засновником - ОСОБА_3 . 01 лютого                          2005 року ОСОБА_2 звільнилася і ОСОБА_3 став директором, єдиною посадовою особою і працівником. Шляхом передачі ОСОБА_2 у незаконне володіння ОСОБА_3 коштів ОСОБА_1 незаконно привласнено майнові права ОСОБА_1 , що підтверджується договором доручення, відповідно до якого ОСОБА_1 нікому не передавав прав володіння і розпорядження на довірені ним кошти для інших цілей у визначений строк.
30 січня 2006 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду                                     м. Дніпропетровська присуджено стягнути на користь ОСОБА_1                              517 040,00 грн.
За результатами виконавчого провадження на користь ОСОБА_1 фактично стягнуто 669,90 грн, залишок заборгованості складає 516 970,81 грн.
ОСОБА_3 , приховуючи кошти довірителя ОСОБА_1 , заздалегідь унеможливлював їх стягнення за можливим рішенням суду про задоволення позову останнього.
Господарським судом Дніпропетровської області 27 липня 2006 року                            ПКВФ «Люсер» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.
Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2007 року в справі № 7-45/2006 встановлено, що рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня                         2006 року використано для створення кредиторських вимог ОСОБА_1 для фіктивного банкрутства ПКВФ «Люсер» з метою навмисного невиконання вказаного рішення.
08 лютого 2007 року щодо фіктивного банкрутства ПКВФ «Люсер» порушено кримінальну справу № 99076305 за ознаками злочину, передбаченого статтею 218 КК України.
25 травня 2007 року ОСОБА_3 повністю визнав себе винним в скоєнні злочину.
Слідчим з особливо важливих справ встановлено, що отримані ПКВФ «Люсер» 01 липня 2004 року від ОСОБА_1 959 040,00 грн згідно з договором збереження від 01 липня 2004 року № 01 були передані на збереження ОСОБА_3 .
У подальшому ПКВФ «Люсер» обов`язки за договором доручення не виконало і грошові кошти, передані ОСОБА_1 , у повному обсязі не повернуло.
Вищий господарський суд України постановою від 30 вересня 2009 року встановив, що справу щодо банкрутства ПКВФ «Люсер» (її подальше провадження, здійснення ліквідації фірми) порушено незаконно, оскільки вона не підлягає розгляду в господарських судах України, в ній помилково допущено подальший хід провадження.
516 970,81 грн, належні ОСОБА_1 та передані у незаконне володіння ОСОБА_3 , привласнено майже на 7 років.
30 травня 2022 року в кримінальному провадженні від 23 лютого 2018 року                    № 12018040660000327 ОСОБА_2 обвинувачено в привласненні чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненим за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі за частиною п`ятою статті 191 КК України і службовому підробленні за частиною першою статті 366 КК України, а ОСОБА_3 - в пособництві у привласненні чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі за частиною п`ятою статті 27, частиною п`ятою статті 191 КК України і умисному невиконанні рішення суду за частиною третьою статті 382 КК України.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська                        від 19 серпня 2022 року в справі № 199/2784/22 кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, відповідальність за які передбачена частиною п`ятою статті 191, частиною першою статті 366 КК України, - закрито на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України, та ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі пункту 2 частини першої статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
Відмовлено у задоволенні клопотання захисника Хандоги В. В. та обвинуваченого ОСОБА_3 про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, відповідальність за який передбачена частиною п`ятою статті 27, частиною п`ятою статті 191 КК України.
Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, залишено без розгляду.
Позиція Верховного Суду 
Касаційні провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктом  1  частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).  
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційних скарг, відзиву та виснував, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 
Частиною першою статті 1167 ЦК України встановлені загальні підстави відповідальності за заподіяну моральну шкоду. Згідно з цією нормою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
За статтею 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.
За змістом зазначеної норми закону спільною вважається шкода як неподільний результат неправомірних дій або бездіяльності двох і більше осіб. Не обов`язково, щоб дії або бездіяльність, які завдали шкоди іншим особам, співпадали за часом. Це правило поширюється на випадки, коли неможливо встановити, яка дія та в якій мірі спричинила настання такого наслідку.
У заподіянні шкоди спільними діями має місце єдність дій заподіювачів, яка полягає у такому їх взаємозв`язку, при якому виключення хоча би однієї із цих дій із комплексу діянь співзаподіювачів не призводить до виникнення спільного шкідливого результату. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їх вини.
Солідарну відповідальність з відшкодуванняшкоди несуть особи, діяння яких були об`єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їх спільних дій.
За вчинення злочину кількома особами вони несуть солідарну відповідальність за заподіяну шкоду за епізодамизлочину, в яких встановлено їх спільну участь. Є неприпустимим покладення солідарної відповідальності на осіб, яких хоча й притягнуто до кримінальної відповідальності в одній справі, але за самостійні злочини, не пов`язані спільним наміром, а так само на осіб, коли одних із них засуджено за корисливі злочини, наприклад, за розкрадання, а інших - за халатність, незважаючи на те, що дії останніх об`єктивно сприяли першим у вчиненні злочину.
Під час розгляду в порядку цивільного судочинства позову, що випливає з кримінальної справи, суд визначає суми, що підлягають стягненню на відшкодування шкоди, з урахуванням доказів, як наявних у кримінальній справі, так і додатково представлених сторонами і зібраних із ініціативи суду.
Такі висновки сформульовано в постанові Верховного Суду від 21 березня                2024 року в справі№ 295/2859/13-ц (провадження № 61-11022св23). 
ОСОБА_2 у касаційній скарзі посилається на те, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року в справі № 0417/2-154/11 стягнуто з ОСОБА_3 на користь                         ОСОБА_1 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Тобто  ОСОБА_1 вже скористався своїм правом на відшкодування моральної шкоди, завданої злочином. 
Верховний Суд уважає безпідставними наведені доводи, з огляду на таке.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська                        від 19 серпня 2022 року в справі № 199/2784/22 кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною першою статті 366 КК України, закрито на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі пункту 2 частини першої статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
Згідно з частиною шостою статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі.
Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.
Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в межах розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.
Висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, за підтвердження його алібі) або вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості.
Незалежно від того, яка з вказаних обставин привела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає підстав вважати її залишеною під підозрою.
Подібні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 383/596/15 (провадження                                      № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17 (провадження                    № 14-4цс19), від 25 березня 2020 року в справі № 641/8857/17 (провадження                  № 14-514цс19).
Закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності за закінченням строку давності є нереабілітуючою підставою, а тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.
Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про виникнення у ОСОБА_2 обов`язку відшкодувати моральну шкоду, завдану ОСОБА_1 привласненням його коштів внаслідок вчинених нею кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною першою статті 366 КК України. 
Відповідно до змісту обвинувального акта ОСОБА_3 обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення за частиною п`ятою статті 27, частиною п`ятою статті 191 КК України. Крім вказаного    ОСОБА_3 обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення за частиною третьою статті 382 КК України, тобто в умисному невиконанні рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2011 року. 
Постановою Верховного Суду від 11 березня 2025 року в справі № 199/2784/22, якою залишено без змін вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду                    м. Дніпропетровська від 15 грудня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року щодо    ОСОБА_3 , встановлено, що  ОСОБА_2 після отримання коштів від                        ОСОБА_1  дізналася про різке збільшення ринкових цін на мазут та дійшла висновку про неможливість виконання умов угоди, а тому вирішила їх привласнити, для чого розробила план, відповідно до якого ці кошти не були оприбутковані в касі фірми і залишились у її володінні та розпорядженні. Нею було прийнято рішення не виконувати умов договору доручення, відповідно до яких у разі неможливості виконання умов договору повірена особа зобов`язана письмово звернутись упродовж 2-х днів до довірителя для прийняття ним рішення про зміну або припинення договору чи передачу коштів третій особі, яка має забезпечити їх утримання (переховування), з подальшою можливістю володіти та розпоряджатися цими коштами. Згідно з положеннями договору у випадку умисного невиконання його умов відповідальність за це покладалась на фірму «Люсер», яку за задумом  ОСОБА_2 , планувалось ліквідувати шляхом проведення процедури банкрутства (ліквідації підприємства) через штучне створення незадовільного фінансового стану, внаслідок чого заборгованість перед ОСОБА_1 була би визнана безнадійною і неповернута останньому.Усвідомлюючи неможливість реалізувати цей план одноосібно,  ОСОБА_2 залучила до його вчинення як пособника засновника ПКВФ «Люсер» ОСОБА_3 , якому запропонувала посприяти у привласненні вказаних коштів шляхом їх переховування. У подальшому  ОСОБА_2 , діючи у співучасті з ОСОБА_3 , з метою привласнення коштів ОСОБА_1 у особливо великому розмірі, 01 липня 2004 року в порушення Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні не оприбуткувала отримані кошти до каси ПКВФ «Люсер» та залишила їх у своєму володінні, після чого в порушення статуту підприємства, зловживаючи службовим становищем з метою збагачення, в порушення умов договору доручення №1 та доручення (яке є додатком до цього договору), не повідомивши потерпілого про неможливість виконання умов договору та свої наміри передати кошти іншій особі, за відсутності законних підстав та дозволу потерпілого уклала від імені                         ПКВФ «Люсер» удаваний правочин з ОСОБА_3 , а саме - договір зберігання № 01-X грошових коштів ОСОБА_1 .
Ураховуючи те, що ОСОБА_2 таОСОБА_3  діяли як організатор та пособник у привласненні грошових коштів ОСОБА_1 , однак обсяг вчинених ними дій для здійснення злочинного наміру та інкримінованих їм злочинів є різним, тому відповідальність  ОСОБА_13  перед потерпілим за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року в справі № 0417/2-154/11 не поглинає обов`язку ОСОБА_2 відповідати перед   ОСОБА_1  за наслідки вчинених нею злочинних дій у вигляді відшкодування моральної шкоди. 
Такі висновки не суперечать постанові Верховного Суду в цій справі за попереднього касаційного перегляду, адже у постанові від 16 квітня 2025 року Верховний Суд констатував, що судом апеляційної інстанції взагалі не вирішена позовна вимога щодо відшкодування позивачу моральної шкоди, тобто суд не зробив висновків щодо підставності чи безпідставності вимог про відшкодування моральної шкоди  ОСОБА_2 .
Стосовно розміру відшкодування моральної шкоди, з яким не погоджується ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 , необхідно зазначити таке. 
ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає, що висновком експерта еквівалент розміру моральної шкоди не в повному обсязі ураховано фактично завдані йому страждання. Експерт не врахував усіх психотравмуючих обставин, ступінь зухвалості і злісності продовження безперервно триваючого порушення привласнення його грошових коштів. Зменшення відшкодування моральної шкоди є упередженим і несправедливим. 
 
Натомість ОСОБА_2 зазначила, що апеляційний суд під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди керувався лише висновком експерта, твердження якого про розмір завданої моральної шкоди є припущенням.
У постанові Великої Палати Верховного Суду  від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц, на яку посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі, зазначено, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду  від 29 червня 2022 року в справі                № 477/874/19, наведеній ОСОБА_1 для прикладу, зазначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року всправі                   № 752/17832/14-ц, на яку посилаються обидва заявники, зробила висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподілтягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
У постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2024 року в справі № 676/1773/20, на яку посилається  ОСОБА_2 , сформульовано правовий висновок про те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості.  
У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2025 року в справі № 199/3248/23, наведеній  ОСОБА_2 , зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до безпідставного збагачення.
 
У постанові Верховного Суду від 05 березня 2025 року в справі № 405/3799/22 сформульовано висновок про те, що висновок експерта може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в сукупності з іншими доказами, а не висновок експерта.
 
Відповідно до постанови Верховного Суду від 30 квітня 2025 року в справі                       № 761/553/21 розмір відшкодування моральної шкоди має умовний характер, оскільки немає точних критеріїв майнового вираження душевного болю, спокою, честі, гідності особи, але у будь-якому випадку розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути достатнім для задоволення потреб потерпілого і не повинен призводити до його збагачення.
 
У постанові Верховного Суду від 05 травня 2025 року в справі № 202/3885/23 зазначено, що висновок експерта може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню у сукупності з іншими доказами.
 
Доводи касаційних скарг про неврахування судами в оскаржуваних судових рішеннях наведених вище висновків Верховного Суду є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать вказаним правовим висновкам Верховного Суду.
 
У частині першій та другій статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;                    3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
 
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду від 10  листопада 2021 року в справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21)).
 
З урахуванням обставин справи, які встановили суди попередніх інстанцій, Верховний Суд уважає, що розмір грошового відшкодування позивачу моральної шкоди, який ці суди визначили згідно з наведеними ними критеріями, є розумним і справедливим. 
 
Доводи позивача про те, що експерт не врахував усіх психотравмуючих обставин, ступінь зухвалості і злісності продовження безперервно триваючого порушення привласнення його грошових коштів, є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції всебічно дослідив докази, надані сторонами, зокрема і висновок щодо розміру еквіваленту моральних страждань. Порушень норм процесуального права жодна зі сторін не зазначає. 
 
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення», саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат.
 
Формулювання виключного переліку обставин, які мають істотне значення для визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди, аж ніяк не означатиме збільшення для позивачатакого розміру до заявленого у позові. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати. 
 
Крім тих критеріїв, які прямо зазначені в абзаці другому частини третьої статті 23 ЦК України, апеляційний суду цій справі врахувавхарактер та тривалість порушення прав ОСОБА_1 (протягом 18 років), істотне знецінення привласнених відповідачкою грошей, що обумовило втрату для позивача можливостей для початку нового бізнесу; стан його хронічної психологічної напруги, погіршення здоров`я, що потребувало звернення за медичною допомогою; погіршення сімейних відносин; необхідність захисту порушеного права в суді, залучення інтенсивних душевних зусиль та тривалі витрати життєвого часу на відстоювання своїх прав. 
 
Визначивши розмір відшкодування моральної шкоди в 2 304 000,00 грн, апеляційний суд керувався обставинами справи у сукупності, що спростовує доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що апеляційний суд під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди керувався лише висновком експерта, твердження якого про розмір завданої моральної шкоди є припущенням.
 
За результатами проведеної психологічної експертизи (від 11 січня 2023 року                          № 04/23) судовим експертом визначено орієнтовний еквівалент компенсації спричинених ОСОБА_1 моральних страждань в розмірі 288 мінімальних заробітних плат. Такий розмір відшкодування відповідачкою не спростований, а позивачем не доведено підстав для збільшення визначеної експертом суми.  
 
Верховний Суд не встановив підстав для перегляду суми відшкодування моральної шкоди, визначеної апеляційним судом, оскільки касаційні скарги в цій частині зводяться виключно до переоцінки доказів.
 
Інші доводи касаційних скарг є необґрунтованими та не впливають на висновки суду.
 
У відзиві на касаційну скаргу  ОСОБА_2  позивач зазначає, що представник відповідачки - Начиняний В. С. не мав повноважень представляти її інтереси в апеляційному суді, а тому в нього не виникли підстави для подання касаційної скарги. У межах кримінальної справи адвокат Хандога В. В. представляв інтереси  ОСОБА_3 , тому наявний конфлікт інтересів для представництва ним  ОСОБА_2  у цивільній справі. Ордер не підтверджує повноважень адвоката Хандоги В. В.  ОСОБА_1 просить надати судові оцінку фактам незаконного набуття представником                          Хандогою В. В. права подачі касаційної скарги, окремою ухвалою повідомити про це компетентні органи для належного реагування. 
 
У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 20 січня 2025 року в справі № 761/5870/24 (провадження                     № 61-5803сво24) вказано, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. У цивільному судочинстві повноваження адвоката як представника можуть підтверджуватися довіреністю абоордером, які видаються на підставі договору відповідно до Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Проадвокатуру та адвокатську діяльність»(далі - Закон № 5076-VI). Ордер видається адвокатом (адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням) у письмовій (електронній) формі та повинен містити підпис адвкоата (електронний підпис). Тобто,ордер і є підтвердженням наявності у адвоката повноважень на представництво інтересів іншої особи на підставі укладеного з нею договору про надання правничої допомоги. За відсутності відомостей, що свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю визнане у передбаченому законом порядку недійсним або є скасованим, припинення (зупинення) права на заняття адвокатською діяльністю, у суду немає підстав ставити під сумнів статус представника учасника справи як адвоката.
 
Наявний у матеріалах справи ордер від 01 вересня 2022 року серії АЕ № 1121149 на представництво адвокатом Начиняним В. С. інтересів  ОСОБА_2 є належним підтвердженням представника діяти в інтересах відповідачки в суді першої інстанції (т. 2, а. с. 149), як і ордер від 04 серпня 2025 року серії                              АЕ № 1411731, відповідно до якого адвокат Хандога В. В. є представником ОСОБА_2 у Верховному Суді. 
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 підписала власноруч (т. 3, а. с. 9), тому відсутні підстави для висновку про те, що апеляційну скаргу                        ОСОБА_2 подано неуповноваженою особою. 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 підписав адвокат Хандога В. В. ОСОБА_3 є третьою особою, щодо якої в цій справі суд не наділений повноваженнями ухвалити будь-яке рішення. Тому, виходячи зі складу осіб у справі, з урахуванням того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначені позивачем як відповідачка та третя особа, між ними не вбачається конфлікту інтересів. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України одна й та сама особа може бути одночасно представником декількох позивачів або декількох відповідачів або декількох третіх осіб на одній стороні, за умови відсутності конфлікту інтересів між ними.
 
За статтею 1 Закону № 5076-VI конфлікт інтересів - це суперечність між особистими інтересами адвоката та його професійними правами і обов`язками, наявність якої може вплинути на об`єктивність або неупередженість під час виконання адвокатом його професійних обов`язків, а також на вчинення чи невчинення ним дій під час здійснення адвокатської діяльності. 
 
Статтею 9 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, перебачено, що під конфліктом інтересів слід розуміти суперечність між особистими інтересами адвоката та його професійними правами і обов`язками перед клієнтом, наявність якої може вплинути на об`єктивність або неупередженість під час виконання адвокатом його професійних обов`язків, а також на вчинення чи не вчинення ним дій під час здійснення адвокатської діяльності. Адвокат без письмового погодження з клієнтами, щодо яких виник конфлікт інтересів, не може представляти або захищати одночасно двох або більше клієнтів, інтереси яких є взаємно суперечливими, або вірогідно можуть стати суперечливими, а також за таких обставин надавати їм професійну правничу (правову) допомогу. У разі отримання адвокатом конфіденційної інформації від клієнта, якому він надавав професійну правничу (правову) допомогу, пов`язаної з інтересами нового клієнта під час надання правничої допомоги, адвокат зобов`язаний отримати письмове погодження клієнтів, між якими виник конфлікт інтересів. Адвокат без письмового погодження з клієнтом, щодо якого виник конфлікт інтересів, не може представляти, захищати клієнта чи надавати йому професійну правничу (правову) допомогу, якщо інтереси клієнта суперечать власним інтересам адвоката. За відсутності письмового погодження клієнта, в разі виникнення конфлікту інтересів в процесі реалізації адвокатом договору, такий договір має бути розірваний з дотриманням умов, визначених цими Правилами.
Пославшись на те, що в межах кримінальної справи адвокат Хандога В. В. представляв інтереси  ОСОБА_3 , а вцій справі є представником відповідачки ОСОБА_2. та третьої особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не обґрунтував, яким чином у адвоката Хандоги В. В. виник конфлікт інтересів у межах розгляду цієї справи. Відмова адвоката представляти інтереси ОСОБА_2 у кримінальній справі сама собою не свідчить про виникнення конфлікту інтересів у разі його згоди бути її представником в іншому процесі. 
 
У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року в справі № 640/33374/21 зазначено, що адвокат без письмового погодження з клієнтами, щодо яких виник конфлікт інтересів, не може представляти або захищати одночасно двох або більше клієнтів, інтереси яких є взаємно суперечливими, або вірогідно можуть стати суперечливими, а також за таких обставин надавати їм професійну правничу (правову) допомогу.  
 
ОСОБА_3 про конфлікт інтересів не заявляв та не вказував, що представництво відповідачки  ОСОБА_2 у цій справі вірогідно можестати суперечливим щодо його інтересів у кримінальній справі. 
 
Із ОСОБА_3 уже стягнуто відшкодування моральної шкоди, в цій справі обсяг його відповідальності не досліджувався та не покладений в основу судових рішень. 
 
Відповідно до частин першої, десятої статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2018 року в справі № 761 /32388/13-ц (провадження № 61-3251св18) зазначено, що під час вирішення питання про постановлення окремої ухвали суд має керуватися тим, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року в справі      № 800/500/16 (провадження № 11-115бзаі18) зазначено, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
 
У суду є право, коли він встановив порушення закону, постановити окрему ухвалу. Інститут окремої ухвали направлений на реагування суду у тих випадках, коли порушення закону настільки очевидне, зухвале та систематичне, що не дозволяє суду бути інертним до таких порушень і спонукає до ефективних дій, втіленням яких має бути окрема ухвала (див. пункт 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2023 року в справі № 990/131/22 (провадження № 11-137заі23).
 
У межах обставин цієї справи Верховний Суд не встановив таких порушень закону, які б зумовлювали постановлення окремої ухвали щодо судів першої та апеляційної інстанцій і представників відповідачки  ОСОБА_2 - адвокатів Начиняного В. С. та Хандоги В. В.
 
У заяві від 29 вересня 2025 року  ОСОБА_1 просив визнати дії адвоката Хандоги В. В. системними умисними зловживаннями процесуальними діями. Постановити окремі ухвали: до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури - про систематичні зловживання, подання неправдивих відомостей, дискредитацію адвокатської професії; до Офісу Генерального прокурора України - про факти незаконного збагачення ОСОБА_2 і легалізації злочинних доходів. 
 
ОСОБА_1 зазначає, що адвокат Хандога В. В. систематично подавав документи, які виходили за межі закону та компетенції касаційного суду, зокрема клопотання про зупинення виконавчого провадження. Крайнє клопотання про зупинення виконання постанови апеляційного суду належним чином не мотивоване, адвокат посилається на «пенсійну бідність», однак його довірителька має у власності багатомільйонні активи. Має місце свідоме й умисне наполягання на завідомо незаконній вимозі, що є зловживанням процесуальними правами. Клопотання подано без заяви про поновлення строку на подання, двічі клопотання не надсилалося іншим учасникам справи. Адвокат приписав заявнику повну незгоду з постановою апеляційного суду, хоча він оскаржив її лише в частині відшкодування моральної шкоди. Це - завідомо неправдиві відомості. 
 
Верховний Суд висновує про відсутність підстав для постановлення окремої ухвали до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури - про систематичні зловживання, подання неправдивих відомостей, дискредитацію адвокатської професії, з огляду на таке. 
 
Відповідно до статті 34 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» підставою для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку. Дисциплінарним проступком адвоката є: 1) порушення вимог несумісності;                      2) порушення присяги адвоката України;3) порушення правил адвокатської етики;4) розголошення адвокатської таємниці або вчинення дій, що призвели до її розголошення; 5) невиконання або неналежне виконання своїх професійних обов`язків; 6) невиконання рішень органів адвокатського самоврядування;                      7) порушення інших обов`язків адвоката, передбачених законом. Не є підставою для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності винесення судом або іншим органом рішення не на користь його клієнта, скасування або зміна судового рішення або рішення іншого органу, винесеного у справі, в якій адвокат здійснював захист, представництво або надавав інші види правничої допомоги, якщо при цьому не було вчинено дисциплінарного проступку.
 
Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення визначені статтею 183 ЦПК України. За змістом наведеної норми суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
 
Отже, подання процесуального документа, оформленого з недотриманням вимог процесуального закону, не свідчить про вчинення адвокатом дисциплінарного проступку та має передбачені законом наслідки - повернення заяви (клопотання, заперечення) без розгляду.
 
Відповідно до статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:
1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;
 
2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;
 
3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;
 
4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;
 
5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
 
Подання належним чином оформленого клопотання після усунення його недоліків не можна кваліфікувати як зловживання процесуальними правами, тому доводи ОСОБА_1 є безпідставними. 
 
Стосовно постановлення окремої ухвали до Офісу Генерального прокурора України - про факти незаконного збагачення ОСОБА_2 і легалізації злочинних доходів, необхідно зазначити, що кримінальне провадження за фактом привласнення належних ОСОБА_1 коштів завершене, винних осіб притягнуто до кримінальної відповідальності, а тому відповідно до статті 262 ЦПК України Верховний Суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали цивільного суду. 
 
14 жовтня 2025 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із заявою про зловживання процесуальними правами адвокатом Хандогою В. В., створення незаконного касаційного провадження, необхідність його закриття та реагування суду шляхом постановлення окремої ухвали. 
 
Заявник зазначає, що адвокат Хандога В. В. подав касаційну скаргу та клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження від імені ОСОБА_2 , додавши ордер від 04 серпня 2025 року серії                                     АЕ № 1411731, виданий після спливу встановленого процесуального строку. Адвокат набув повноважень тоді, коли право на подання касаційної скарги вже припинило своє існування. Ордер, виданий після спливу строку, може створювати повноваження адвоката лише з моменту його видачі, але не має можливості відновити припинене право заднім числом. Подання такого ордеру є фактичним уведенням суду в оману щодо наявності в адвоката належних повноважень. Такі дії порушують незалежність судової влади та підривають довіру до правосуддя. 
 
Зазначене клопотання задоволенню не підлягає, з огляду на таке. 
 
За вимогами частини третьої статті 392 ЦПК України касаційна скарга підписується особою, яка її подає, або представником такої особи. До касаційної скарги, поданої представником, повинна бути додана довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати. 
 
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України). 
 
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що повноваження адвоката мають бути належно підтвердженими на момент вчинення процесуальної дії, а саме - подання касаційної скарги. 
 
Перебіг строку на касаційне оскарження судового рішення не впливає на обсяг повноважень представника, оскільки відповідно до статті 390 ЦПК України учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження в разі поважності причин його пропуску. Звертатися з відповідною заявою про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження особа може як особисто (самопредставництво), так і через представника (частина перша статті 58 ЦПК України). 
 
На момент подання касаційної скарги від імені  ОСОБА_2 04 серпня 2025 року адвокат Хандога В. В. надав належним чином оформлений ордер                     від 04 серпня 2025 року серії АЕ № 1411731 на представництво інтересів відповідачки у Верховному Суді, тому є повноважною особою як на подання касаційної скарги в інтересах  ОСОБА_2 , так і на звернення із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження. 
 
З урахуванням викладеного відсутні підстави для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника   ОСОБА_2 - адвоката Хандоги В. В. та постановлення окремої ухвали щодо нього. 
 
Стосовно клопотання ОСОБА_1 про роз`яснення йому права на звернення до компетентних органів із заявами про можливі порушення, допущені в цьому провадженні, Верховний Суд зазначає, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення- без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Хандога В. В. через систему «Електронний суд» подав клопотання про зупинення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року. 
Відповідно до частини восьмої статті 394 ЦПК України за наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, суд у разі необхідності вирішує питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії.
Частиною першою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за заявою учасника або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
Ураховуючи те, що касаційний розгляд справи завершено, підстави для зупинення виконання оскаржуваної постанови Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року відсутні. 
Щодо судових витрат
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення залишається без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотань ОСОБА_1  про постановлення окремої ухвали відмовити. 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1  про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Хандоги Василя Васильовичавідмовити. 
У задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Хандоги Василя Васильовича про зупинення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року відмовити. 
Касаційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - адвоката Хандоги Василя Васильовича залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року  залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          О. М. Ситнік
                                                                                                                      В. М. Ігнатенко
                                                                                                                 С. О. Карпенко
                                                                                                                 В. В. Сердюк
                                                                                                                      І. М. Фаловська