ПОСТАНОВА                                            
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                    
12 листопада 2025 року                                                              
м. Київ
справа № 202/2883/22
провадження № 61-10442св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача Литвиненко І. В.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В., Пророка В. В.,
розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 28 липня 2025 року у складі колегії суддів: Лобова О. А., Пилипчук Л. І., Триголов В. М. 
у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Соборного району Дніпропетровської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на її утримання та 
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, Служба у справах дітей виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини, просив ухвалити рішення, яким:
- визначити місце проживання малолітнього сина сторін ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_1 ; 
- стягнути із ОСОБА_3 на його корить аліменти на сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що перебував із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у якому мають сина ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу відповідач перешкоджала йому вільно спілкуватися з сином, брати участь у вихованні дитини. У 2018 році фахівці надали висновок, що у дитини затримка мовного розвитку, а тому дитина потребує занять з логопедом, психологом та дефектологом. Протягом 2018 року відповідач самоусунулась від вирішення цієї проблеми, від участі у належному лікуванні та відповідному вихованні сина, який проживав з нею. За домовленістю сторін, з червня 2021 року син став постійно проживати з позивачем, спочатку агресивно ставився до позивача. За 8 місяців дитина змінилась, стала вільно висловлюватися, пішла тверда тенденція зростання розвитку дитини. За домовленістю сторін з весни 2020 року по лютий 2021 року дитина проживала у батьків позивача, проте відповідач лише один раз приїхала до сина, спілкувалась тільки по відеозв`язку. У подальшому син чотири рази спілкувався з матір`ю, перебував у неї тиждень у м. Полтаві та відповідач завжди повертала позивачу сина. Дитина після цих побачень ставала агресивною, намагався образити позивача, що за висновком фахівців свідчить, що ОСОБА_4 налаштовувала дитину проти батька.
28 травня 2022 року ОСОБА_3 , не попередивши позивача, забрала дитину до м. Полтави. Відповідач такими діями зламала узгоджену систему навчання сина, почала знову негативно впливати на психіку дитини, налаштовувати сина проти батька. Така поведінка відповідача та її ставлення до дитини має аморальний характер, не відповідає найкращим інтересам дитини, може зашкодити його нормальному вихованню та розвитку. Позивачем створені всі належні умови для проживання сина, його оздоровлення та розвитку. Дитина бажає проживати з батьком.
У липні 2022 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до 
ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини у якому просила ухвалити рішення, яким визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір?ю - ОСОБА_3 .
В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що у шлюбі з відповідачем мають сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 27 липня 2017 року із ОСОБА_1 на її користь та дитину стягнуті аліменти у розмірі певної частини його заробітку. 
Фактично після реєстрації шлюбу сторони проживали окремо. Після народження дитини відповідач ОСОБА_1 категорично відмовився забирати її з дитиною у 
м. Краматорськ Донецької області за місцем його роботи. Відповідач надав згоду на реєстрацію дитини за її місцем проживання у квартирі, що належить їй на праві власності.
05 листопада 2016 року відповідач повідомив, що у нього є інша жінка та більше до неї з сином не приїздив, ініціатором зустрічей з дитиною були батьки ОСОБА_1 . 
Вона ніколи не перешкоджала відповідачу чи його родичам бачитись з дитиною, приймати участь у вихованні. За ініціативою своїх батьків у 2017 році відповідач звернувся до органу опіки та піклування, і рішенням Київської районної у м. Полтаві ради йому встановлено час для спілкування з сином - один раз на тиждень з 12.00 до 18.00 у присутності матері. У подальшому, рішенням виконкому змінений час для спілкування з дитиною, а саме один раз на тиждень з 12.00 до 17.00 за попередньою домовленістю без присутності матері. 
Відповідач ОСОБА_1 не виконував і це рішення, до сина приїжджали його батьки, які гарно ставились до дитини, за її згодою забирали сина на вихідні, свята. Також вона надавала згоду на відпочинок сина з батьком за кордоном. До 2021 року жодних конфліктів між сторонами щодо виховання дитини не було, проте з 2021 року відповідач ОСОБА_1 повідомив, що син буде проживати саме з ним, з чим вона категорично не погодилась. У червні 2021 року відповідач попросив дозволу провести відпустку з дитиною, виїхати на відпочинок за кордон, а потім ще залишити сина на місяць щоб він провів цей час з дідом та бабою. Після численних перемовин, обіцянок про повернення дитини, відповідач ОСОБА_1 21 листопада 2021 року привіз сина до м. Полтави, а 27 листопада 2021 року приїхав за сином, акцентуючи увагу, що якщо вона не надасть дитину, то ніколи вже його не побачить. 
18 грудня 2021 року ОСОБА_1 повернув сина, а 20 грудня 2021 року забрав на новорічні свята до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Потім нею надавався дозвіл на відпочинок дитини з батьком за кордоном до 10 лютого 2022 року. За повідомленням 
ОСОБА_1 , вона може забрати дитину з Краматорська 26 лютого 2022 року, оскільки у нього не було наміру приїздити до м. Полтави. 
24 лютого 2022 року відповідач з сином у м. Краматорську були відсутні, дитину він відвіз до своїх батьків, де він перебував до початку квітня 2022 року. ОСОБА_3 докладала багато зусиль для повернення сина, проте 
ОСОБА_1 дитину не віддавав, інколи дозволяв розмовляти по телефону. 
З дозволу відповідача, 22 травня 2022 року вона побачилась з дитиною, який просив його забрати, говорив, що хоче проживати з нею. 
Вона з сином виїхали до м. Полтави, про що повідомили відповідача. 
13 червня 2022 року ОСОБА_1 викрав сина з дитячого садка - Центр розвитку «Перлина», спричинивши вихователю тілесні ушкодження. 
За цим фактом відкрите кримінальне провадження. 
ОСОБА_3 забезпечила для дитини всі належні умови для проживання та виховання, матеріального утримання, духовного, культурного, соціального розвитку.
Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 27 вересня 2022 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року, обидва позови об?єднав в одне провадження. Об?єднану цивільну справу направив для розгляду за підсудністю до Київського районного суду м. Полтави.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Київський районний суд м. Полтави рішенням від 23 травня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 задовольнив частково.
Визначив місце проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , почергово з кожним з батьків, у такому порядку:
з 01 січня по 01 липня кожного року з батьком ОСОБА_1 за адресою його місця проживання ( АДРЕСА_1 );
з 01 липня по 01 січня кожного року з матір`ю ОСОБА_4 за адресою її місця проживання ( АДРЕСА_2 ).
По завершенню періоду, протягом якого дитина ОСОБА_2 , 2016 року народження, проживав з батьком чи матір`ю, той з батьків, з ким він проживав, зобов`язаний супроводити (привезти) дитину до місця проживання іншого з батьків та передати під фізичну опіку іншого з батьків.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини відмовив.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів відмовив.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_4 місцевий суд керувався тим, що сторони не намагаються улагодити між собою відносини, а навпаки, діють всупереч один одному, що негативно впливає, перш за все, на малолітню дитину, який в силу свого віку знаходиться в стані потенційного стресу.
ОСОБА_5 тривалий час проживає з батьком, внаслідок чого не має належного контакту з матір`ю, тому саме під впливом цих обставин він висловив своє бажання проживати з батьком. Проте, дитина потребує і материнської турботи та безумовної любові, яка має позитивно впливати на його розвиток.
Місцевий суд вказав, що між дитиною та його батьками існує тісний емоційний зв`язок, який не можна стверджувати, що він є більший на користь одного них.
Враховуючи встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку щодо необхідності застосування моделі спільної фізичної опіки батьків щодо їх сина, яка сприятиме співпраці батьків та забезпечить належне виховання та задоволення потреб дитини та в його інтересах буде саме почергове проживання з кожним із батьків.
Київський районний суд м. Полтави додатковим рішенням від 24 червня 2024 року задовольнив частково заяву ОСОБА_4 та провів взаємозалік понесених сторонами судових витрат.
Полтавський апеляційний суд постановою від 28 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 травня 2024 року скасував, ухвалив нове рішення по суті заявлених вимог.
Позов ОСОБА_3 задовольнив - визначив місце проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір?ю - ОСОБА_4 .
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив за недоведеністю.
Вирішив питання розподілу судових витрат.
Ухвалюючи оскаржену постанову апеляційний суд вказував, що сторони не зверталися з позовними вимогами про застосування моделі спільної фізичної опіки над дитиною (почергового проживання з кожним із батьків за відповідним графіком), ОСОБА_1 (батько дитини) категорично заперечує проти такої моделі участі батьків у житті дитини. У межах розгляду цієї справи встановлено, що батьки дитини проживають у різних (достатньо віддалених населених пунктах) - м. Дніпро і 
м. Полтава, а тому з наведених підстав апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення місцевого суду.
Під час розгляду справи по суті позовних вимог апеляційний суд зазначав, що обидва батьки мають приблизно рівні можливості щодо забезпечення належного утримання та виховання дитини, у справі не встановлені обставини, які б категорично унеможливлювали проживання дитини з батьком чи з матір`ю, батьки з огляду на гостроту неприязних відносин між ними не здатні та не мають бажання вирішити спір щодо дитини самостійно у позасудовому порядку.
Матеріалами справи підтверджується, що після розірвання шлюбу сторони, як батьки, самостійно визначили певний порядок опіки над дитиною та спілкування з нею, який задовольняв обидві сторони, проте влітку 2022 року ОСОБА_1 одноособово без згоди ОСОБА_3 , за відсутності об`єктивних обставин, які б загрожували нормальному життю і розвитку дитини, змінив місце проживання сина сторін, позбавивши матір можливості спілкуватися з дитиною тривалий час, що, вочевидь, суперечить інтересам дитини. 
Апеляційний суд задовольнив клопотання ОСОБА_1 та опитав малолітнього ОСОБА_5 .
Зауважив, що бесіда з дитиною, навіть за відсутності спеціальних знань у дитячій психології, свідчить про те, що малолітній син сторін ОСОБА_5 перебуває у стресовому стані, питання спілкування і проживання з матір?ю є для нього гострим, його бачення ситуації, що склалася, сформоване під впливом батька: під час бесіди дитина за своєю ініціативо просила запитати її, з ким він хоче жити, і відразу сама запрограмовано відповідала, що хоче жити тільки з батьком.
У підсумку визнав, що дії ОСОБА_1 , який позбавив дитину спілкування з матір?ю за відсутності для цього об?єктивних обставин (причин), шкодять самій дитині, інтереси якої є пріоритетними.
Вирішуючи спір, апеляційний суд прийняв до уваги, що ОСОБА_3 не перешкоджала сину спілкуватися з батьком, наявні у справі докази не містять підтверджень того, що вона, як мати, будь-яким чином заперечувала (перешкоджала) словом чи вчинками проти спілкування сина з батьком.
Окрім того, апеляційний суд визнав істотною обставиною для інтересів дитини місце проживання її батьків з урахуванням актуальної ситуації у державі - війна, близькість м. Дніпро до лінії фронту, характер роботи батька.
З наведених підстав апеляційний суд визнав, що найкращим інтересам дитини буде проживання з матір?ю.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У серпні 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Незвіський Д. Я. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 28 липня 2025 року в якій, з урахуванням доповнень до касаційної скарги, поданих до Верховного Суду у вересні 2025 року, просив оскаржену постанову скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
У поданій касаційній скарзі представник заявника зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахували висновків, щодо застосування норм права, які викладені Верховним Судом у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19, 
від 14 травня 2024 року у справі № 352/2324/17, від 20 травня 2020 року у справі 
№ 344/1044/16-ц, від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20, від 24 липня 
2024 року у справі № 646/857/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 608/190/18, 
від 08 квітня 2020 року у справі № 205/1621/18, від 22 грудня 2021 року у справі 
№ 204/8432/19, від 23 грудня 2019 року у справі № 552/4608/18, від 07 серпня 
2019 року у справі № 396/1020/16, від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17, від 22 травня 2024 року у справі № 754/3063/22, від 17 жовтня 2018 року у справі 
№ 402/428/16-ц, від 27 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц, від 04 жовтня 
2023 року у справі № 208/4667/20, від 14 травня 2024 року у справі № 352/2324/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 234/19213/17, від 21 липня 2021 року у справі 
№ 404/3499/17, від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15, від 25 травня 
2019 року у справі № 165/2240/16-ц, від 14 травня 2025 року у справі № 729/694/24, від 15 серпня 2023 року у справі № 552/1858/22, від 15 січня 2025 року у справі 
№ 760/2096/22, від 19 червня 2024 року у справі № 372/3402/22.
Заявник вказує, що суд апеляційної інстанції допустив ситуацію прямої дискримінації ОСОБА_1 за ознаками його проживання у м. Дніпрі (місто, яке наближене до лінії фронту) та роботи в органах прокуратури, яка, на думку суду, має якісь особливості у порівнянні з іншими роботами, професіями та родом занять.
Вважає, що висновки апеляційного суду про те, що позивач ОСОБА_1 влітку 2022 року ОСОБА_1 одноособово без згоди ОСОБА_3 за відсутності об`єктивних обставин, які б загрожували нормальному життю і розвитку дитини, змінив його місце проживання, позбавивши матір можливості спілкуватися з дитиною тривалий час, що, вочевидь, суперечить інтересам дитини не відповідають дійсним обставинам справи. Суд не надав оцінку діям ОСОБА_3 , яка також змінювала місце проживання сина сторін у травні 2022 року. Також апеляційний суд надавав оцінку обставинам, які є застарілими, а докази, на які посилається суд вказуючи на відверте перешкоджання батька спілкуванню дитини з матір`ю не підтверджені належними доказами, тому його висновки за наслідками апеляційного перегляду справи вважати правильними не можна.
Представник заявника також зазначає, що наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування приписів частини п`ятої статті 7 СК України, абзаца 2 частини першої статті 161 СК України у спорі батьків про визначення місця проживання малолітньої дитини з одним із них в умовах війни та правового режиму воєнного стану.
Касаційна скарга також містить довід про те, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, які полягали в тому, що суд необґрунтовано відхилив клопотання сторони про призначення у справі судової психологічної експертизи щодо встановлення обставини прихильності дитини до кожного із батьків та справжності її думок і побажань, не врахував думку дитини, а також допустив вихід за межі доводів та вимог апеляційної скарги всупереч інтересам особи, яка подала апеляційну скаргу.
Арґументом касаційної скарги також є те, що, на думку заявника, апеляційний суд протиправно взяв на себе функцію психолога, зробив висновок про те, що дитина перебуває у стресовому стані та запрограмовано відповідає на запитання, адже під час з`ясування думки малолітнього ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції дитина доволі чітко та послідовно розповіла суду про своє життя з батьком, про навчання у школі, стосунки з матір`ю, домашніх улюбленців та про своє бажання надалі проживати з батьком. Присутня у судовому засіданні професійний психолог, яка була допущена судом, не зробила жодних зауважень про те, що дитина перебувала у стресовому стані та/або не могла адекватно сприймати запитання суду, які їй ставились та адекватно (без тиску та маніпуляцій) відповідати на них.
У поданих до Верховного Суду доповненнях до касаційної скарги представник заявника вказує на порушення, які допустив апеляційний суд під час з`ясування думки дитини, адже, на думку представника заявника, саме апеляційний суд створив стресову ситуацію для дитини.
Додатково зауважував, що сторона відповідача ОСОБА_3 під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції просила суд залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Арґументом касаційної скарги також є те, що апеляційний суд невмотивовано відхилив письмові докази, які були подані разом із апеляційною скаргою та які мають значення для правильного вирішення справи.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У вересні 2025 року від ОСОБА_6 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу та заперечення на доповнення до касаційної скарги, у яких вона просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржену постанову без змін, посилаючись на необґрунтованість її арґументів. 
ОСОБА_6 вказує, що апеляційний суд дійшов правильного висновку, визначивши місце проживання малолітнього сина сторін з матір`ю, адже саме за таких обставин будуть забезпечені найкращі інтереси дитини.
Вважає твердження представника касатора про вихід апеляційним судом за межі апеляційної скарги є формальними та не впливають на правомірність ухваленого рішення, яке забезпечує пріоритет інтересів дитини.
Апеляційний суд діяв в межах наданих йому повноважень, врахував усі істотні обставини справи та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального, процесуального права та урахування якнайкращих інтересів дитини. 
Зауважує, що апеляційний суд правомірно відмовив у прийнятті та долученні до матеріалів справи нових доказів, адже вони не існували на час розгляду справи в суді першої інстанції.
На теперішній час ОСОБА_1 не виконує постанову Полтавського апеляційного суду від 28 липня 2025 року у наслідок чого ОСОБА_6 не має можливості бачитись із сином, що підтверджується витягами з ЄРДР. Такі дії батька призводять до повного психологічного відчуження дитини від матері.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 26 серпня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Київського районного суду м. Полтави. 
15 вересня 2025 року цивільна справа № 202/2883/22 надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 03 листопада 2025 року справу призначив до розгляду колегією у складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
Сторони з 19 вересня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 жовтня 2017 року шлюб розірваний.
Сторони мають сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за місцем реєстрації матері, а саме у АДРЕСА_2 .
Рішенням Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради від 27 червня 2017 року № 168 «Про визначення участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » встановлений ОСОБА_1 час для спілкування з малолітнім сином ОСОБА_7 один раз на тиждень (субота або неділя) з 12.00 до 18.00 у присутності матері у м. Полтаві.
Октябрський районний суд м. Полтави рішенням від 24 липня 2017 року стягнув аліменти із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 у розмірі 1/8 частини заробітку (доходів) щомісячно, починаючи стягнення з 24 липня 2017 року до досягнення дитиною ОСОБА_7 , трирічного віку, тобто до 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також аліменти на дитину у розмірі 1/4 частини доходів (заробітку).
Виконавчий комітет Київської районної у м. Полтаві ради рішенням від 12 червня 
2018 року № 138 «Про визначення участі батька у вихованні малолітнього 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » встановив ОСОБА_1 час для спілкування з малолітнім сином ОСОБА_7 один раз на тиждень з 12.00 до 17.00 (за попередньою домовленістю між батьками) у м. Полтаві без присутності матері.
Київський районний суд м. Полтави ухвалою від 06 лютого 2024 року забезпечив позов ОСОБА_4 шляхом визначення часу її спілкування із дитиною 
(а. с. 170-172, том 5).
Державний виконавець 19 лютого 2024 року повернув виконавчий лист на виконання ухвали суду від 06 лютого 2024 року стягувачу без прийняття до виконання у зв?язку із неподанням стягувачем заяви про примусове виконання рішення (а. с.144, том 6).
Відповідно до довідки Комунального закладу «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги», яка була надана Управлінню - службі у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради від 31 липня 2023 року 
№ 34, ОСОБА_2 проявляє свідоме та несвідоме бажання проживати разом з батьком ОСОБА_1 , з яким відчуває себе комфортно та спокійно, батько є домінуючою особою для дитини, символізує безпеку та захист. З матір`ю ОСОБА_4 . ОСОБА_5 хоче зустрічатися та спілкуватися. Хлопчик вважає, що проживає у повноцінній родині, де є матір і батько (мається на увазі батько 
ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_9 ). ОСОБА_5 проявляє емоційну прив`язаність до обох батьків: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та до дружини батька ОСОБА_9 . Всі вказані особи є для нього значущими особами у його житті, але з батьком ОСОБА_1 . ОСОБА_5 на момент діагностування відчуває більшу емоційну близькість, оскільки хлопчик на даний час проживає з ним (а. с. 18, том 4).
Розпорядженням голови Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради від 25 серпня 2023 року № 161-р (а. с. 83, том 6) ОСОБА_4 були визначені способи участі у вихованні та спілкуванні із сином ОСОБА_5 .
У рекомендації Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради 
від 20 лютого 2024 року № 56 (а. с. 204 (зворотня сторона), том 6) ОСОБА_1 роз?яснено про обов?язковість виконання розпорядження голови Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради від 25 серпня 2023 року № 161-р.
Згідно з довідкою Комунального закладу «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги Дніпропетровської обласної ради» від 26 березня 2024 року № 45, яка була надана ОСОБА_1 , про надання соціально-психологічної допомоги в умовах денного стаціонару для пред`явлення за місцем вимоги, ОСОБА_10 проговорює своє бажання та свій вибір: з батьком ОСОБА_1 проживати, а з матір`ю ОСОБА_4 зустрічатися.
У висновку Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради від 29 серпня 2023 року № 5/6-162 визнано за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком 
ОСОБА_1 (а. с. 240, том 3). У висновку відсутні дані про те, що орган опіки та піклування контактував із батьками та з дитиною, є лише посилання на результати психологічного діагностування КП «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги».
Виконавчий комітет Київської районної в м. Полтави ради рішенням від 28 листопада 2023 року № 360 року затверджений висновок щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до висновку Виконавчого комітету Київської районної в м. Полтави ради, як органу опіки та піклування, щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю 
ОСОБА_4 , за її місцем проживання. Категорично заперечують проти залучення в судове засідання малолітнього ОСОБА_2 та заслуховування думки семирічної дитини, оскільки це може зашкодити його психоемоційному стану, психологічному та психічному здоров`ю. На засіданні заслухана мати, батько не з?явився, повідомивши, що зайнятий на роботі (а. с. 94-98, том 4).
Місцевий суд встановив, що сторони перебувають у конфлікті, хоча в судовому засіданні заперечували ці обставини. Неприязні стосунки між сторонами підтверджуються також і тими обставинами, що ОСОБА_4 неодноразово зверталась з дисциплінарними скаргами відносно ОСОБА_1 ; ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_11 звертались з заявами щодо кримінального правопорушення вчиненого відносно них ОСОБА_4 , а також такі стосунки між сторонами підтверджуються і скріншотами з їх переписки. 
Протягом 2021 року та початку 2022 року ОСОБА_4 надавала ОСОБА_1 нотаріально посвідчені дозволи на тимчасові поїздки сина ОСОБА_2 за межі України, а саме до Домініканської Республіки, Республіки Кіпр, Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка.
Дитина у спірний період була зарахована до декількох дитячих закладів, які розташовані у м. Полтаві, у м. Краматорську Донецької області та у с. Артільному Лозівського району Харківської області.
Також місцевий суд встановив, що 13 червня 2022 року ОСОБА_1 , завчасно не попередивши ОСОБА_4 , забрав малолітнього ОСОБА_2 з Центру дитячого розвитку «Перлина» у м. Полтаві та відвіз до свого місця проживання у 
м. Дніпрі. Позивач ОСОБА_1 та його представники в ході судового розгляду не надали доказів, що такі дії були узгоджені з матір`ю дитини чи останній було доведено до відома щодо його намірів.
Відповідно до наданої суду медичної документації відносно ОСОБА_2 , станом на 2018 рік, дитина мала затримку мовного розвитку, порушення розвитку в соціально-емоційній сфері, а також встановлені інші діагнози.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що працює в інклюзивному центрі с. Лозова Харківської області логопедом-дефектологом. Проводила на індивідуальній основі заняття з ОСОБА_5 , допомагала у розвитку мовлення. Дитина була замкнута, знервована, боязлива. ОСОБА_5 приводили на заняття батько, дід, баба, прабаба ОСОБА_13 . Всі завдання, що визначались як домашні завдання дитиною виконувались. Як наслідок збільшився словарний запас, наразі у дитини гарна мова, розвиток, інтелект всебічно збагачений знанням. Свідок надала пояснення, що за час занять вона не з`ясовувала де мати дитини, з нею не спілкувалась, взагалі місце знаходження матері нею не було встановлено.
Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що працює заступником директора навчально-виховної роботи дошкільного підрозділу КЗ «Артільський ліцей». ОСОБА_5 за заявою батька ОСОБА_1 з червня 2021 року був зарахований до дитячого закладу. Розвиток мовлення дитини не відповідав віку, батькові дитини надано рекомендацію щодо залучення спеціалістів. Заяву про зарахування дитини до садочку від матері не вимагали, можливо цим і був порушений порядок прийняття дитини. Їй відомо, що родичі ОСОБА_1 гарно відгукувались про 
ОСОБА_4 , говорили, що вона працює у поліції у м. Полтаві. На той час дитина проживала у діда з бабою в с. Артільне Лозівського району Харківської області .
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що працює вихователем Центру дитячого розвитку «Перлина» м. Полтава. 13 червня 2022 року приблизно о 10 год. 30 хв. дитяча група, яку відвідував ОСОБА_5 вийшла на прогулянку. Невідомий їй чоловік, який спочатку не назвав себе, забрав ОСОБА_5 на руки та став виходити з території садка. Дитина плакала, пручалась, говорив, щоб його не забирали, проте чоловік - ОСОБА_1 силою утримував дитину та посадив до автомобіля. ОСОБА_1 був не сам, разом з ним була жінка з чорним волоссям. Цей чоловік відштовхнув свідка від автомобіля. Інші діти були налякані. За даним фактом з приводу нанесення свідку легких тілесних ушкоджень відкрите кримінальне провадження.
Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони позивача ОСОБА_1 надали позитивні характеристики останньому як батькові дитини.
Свідки зі сторони ОСОБА_4 , які були допитані в судовому засіданні також лише позитивно характеризували її як матір дитини.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом.
Водночас розлучення має відбутися таким чином, щоб батько і матір як і раніше співпрацювали при виконанні батьківських обов`язків.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).
Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19).
Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано зауважував, що у цій справі сторони не зверталися з позовними вимогами про застосування моделі спільної фізичної опіки над дитиною (почергового проживання з кожним із батьків за відповідним графіком). 
У межах розгляду цієї справи суди встановили, що батьки дитини проживають у різних (достатньо віддалених населених пунктах) - у м. Дніпрі і м. Полтаві.
Враховуючи наведене та позицію обох сторін у справі, колегія суддів вважає правильним висновки суду апеляційної інстанції про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки місцевий суд при вирішенні спору помилково застосував до спірних правовідносин модель спільної фізичної опіки над дитиною.
У справі, що переглядається, спір між сторонами виник з приводу визначення місця проживання малолітнього сина сторін ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьки якого не можуть дійти згоди щодо вирішення цього питання у позасудовому порядку.
Суди встановили, що як батько, так і мати дитини належним чином ставляться до виконання батьківських обов`язків, висловлюють в однаковій мірі бажання піклуватися про розвиток малолітнього сина ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Матеріалами справи підтверджується, що після розірвання шлюбу сторони, як батьки, самостійно визначили певний порядок опіки над дитиною та спілкування з нею, який задовольняв обидві сторони, проте влітку 2022 року ОСОБА_1 одноособово, без згоди ОСОБА_3 , змінив його місце проживання, позбавивши матір можливості спілкуватися з дитиною тривалий час, що суперечить інтересам дитини.
Суд апеляційної інстанції, надавши оцінку зібраним матеріалам справи встановив, що батько ОСОБА_1 перешкоджає спілкуванню дитини з матір?ю, що підтверджується: ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 06 лютого 
2024 року (а. с. 170-172, том 5); ухвалою Київського районного суду м. Полтави 
від 15 лютого 2024 року (а. с. 20-22, том 6); протоколами прийняття усної заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 11 лютого 2024 року, від 10 березня 
2024 року, від 09 червня 2025 року (а. с. 229-238, том 5, а. с. 232, том 9); розпорядженням Голови адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради 
від 25 серпня 2023 року № 161-р (а. с. 83, том 6); актом фіксації події від 13 квітня 2024 року (а. с. 194, том 8); рекомендацією Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради від 20 лютого 2024 року № 56 (а. с. 204 (зворотна сторона) том 6).
Також під час апеляційного перегляду справи суд апеляційної інстанції задовольнив клопотання ОСОБА_1 та опитав малолітнього сина сторін ОСОБА_5 .
Апеляційний суд вказав, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про ту обставину, що  ОСОБА_3 перешкоджала сину спілкуватися з батьком.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, який, надавши оцінку зібраним у справі доказам кожному окремо та у сукупності, встановив, що дії ОСОБА_1 свідчать про те, що він одноосібно позбавив дитину спілкування з матір?ю за відсутності для цього об?єктивних обставин (причин) і такі дії батька не тільки порушують право матері на спілкування з дитиною, а і шкодять інтересам самої дитини, інтереси якої у цій ситуації є пріоритетними та визнав, що найкращим інтересам сина сторін буде відповідати проживання разом саме з матір?ю.
З огляду на викладене колегія суддів відхиляє арґументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки зібраним у справі доказам, а його висновки по суті вирішення позову неправильні.
Верховний Суд також відхиляє арґумент касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції допустив ситуацію прямої дискримінації ОСОБА_1 за ознаками його проживання у м. Дніпрі (місто, яке наближене до лінії фронту) та роботи в органах прокуратури, оскільки колегія суддів жодних ознак дискримінації заявника зі змісту оскарженої постанови не вбачає. Апеляційний суд надавав оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності у тому числі як розташуванню місця проживання сторін і їх роду професійних занять, місця розташування навчальних закладів та закладів позашкільної освіти з метою забезпечення найкращих інтересів саме дитини.   
Крім того колегія суддів зазначає, що відповідно до преамбули Закону України «Про охорону дитинства» цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
Колегія суддів відхиляє арґументи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків, які викладені у постановах Верховного Суду, від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19, від 14 травня 2024 року у справі № 352/2324/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 608/190/18, від 08 квітня 2020 року у справі 
№ 205/1621/18, від 22 грудня 2021 року у справі № 204/8432/19, від 23 грудня 
2019 року у справі № 552/4608/18, від 07 серпня 2019 року у справі № 396/1020/16, від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17, від 22 травня 2024 року у справі 
№ 754/3063/22, від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, від 27 грудня 
2020 року у справі № 487/2001/19-ц, від 04 жовтня 2023 року у справі № 208/4667/20, від 14 травня 2024 року у справі № 352/2324/17, від 01 квітня 2020 року у справі 
№ 234/19213/17, від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17, від 29 травня 
2019 року у справі № 357/17852/15, від 25 травня 2019 року у справі 
№ 165/2240/16-ц, від 14 травня 2025 року у справі № 729/694/24, від 15 серпня 
2023 року у справі № 552/1858/22, від 15 січня 2025 року у справі № 760/2096/22, 
від 19 червня 2024 року у справі № 372/3402/22, оскільки у означених справах викладений неодноразово підтверджений правовий висновок у якому Верховний Суд зазначав, що під час розгляду справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Довід касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі 
№ 344/1044/16-ц колегія суддів відхиляє, оскільки фактичні обставини справи, яка є предметом касаційного перегляду та у наведеній представником заявника справи не однакові.
Верховний Суд також вважає, що не заслуговують на увагу арґументи касаційної скарги де представник заявника вказує на порушення, допущені апеляційним судом під час спілкування у судовому засіданні з малолітнім сином сторін, адже апеляційний суд дотримався рекомендацій, відповідно до яких, під час вирішення питань, які стосуються життя дитини, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю. Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків.
Крім того під час допиту суд апеляційної інстанції врахував приписи частини першої статті 232 ЦПК України відповідно до якої допит малолітніх свідків і, за розсудом суду, неповнолітніх свідків проводиться в присутності батьків, усиновлювачів, опікунів, піклувальників, якщо вони не заінтересовані у справі, або представників органів опіки та піклування, а також служби у справах дітей.
Апеляційний суд також врахував, що дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одним з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.
З наведених підстав колегія суддів не вбачає порушень судом апеляційної інстанції норм процесуального права під час допиту малолітнього сина сторін, а тому відхиляє аналогічні з змістом доводи касаційної скарги та доповнення до неї. 
Щодо арґументу касаційної скарги про те, що апеляційний суд невмотивовано відхилив письмові докази, які були подані разом із апеляційною скаргою та які мають значення для правильного вирішення справи, а також необґрунтовано відхилив клопотання сторони про призначення у справі судової психологічної експертизи щодо встановлення обставини прихильності дитини до кожного із батьків та справжності її думок і побажань колегія суддів доходить таких висновків.
Вирішуючи питання про призначення у справі експертизи та постановляючи 
25 червня 2025 року ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про призначення у справі судової психологічної експертизи суд апеляційної інстанції врахував позицію сторони ОСОБА_1 , які він висловив у суді першої інстанції, а також те, що в апеляційній скарзі окремо заявлені клопотання про заслуховування думки дитини та призначення у справі судової психологічної експертизи.
Представник ОСОБА_1 адвокат Незвіський Д. Я. підкреслив, що істотним є почути думку дитини, у який спосіб це буде зроблено - шляхом проведення експертизи або шляхом опитування дитини, не є суттєвим; вважав, що суд має визначитися з порядком (способом) вирішення цього питання.
Зауваживши, що дитина має право на те, щоб бути почутою, а в суді першої інстанції думка дитини заслухана не була, апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення у справі судової психологічної експертизи та задовольнив його клопотання про заслуховування думки дитини.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, третя та шоста статті 367 ЦПК України).
Отже, суд апеляційної інстанції на етапі апеляційного перегляду справи має право досліджувати нові докази лише у випадку, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність яких повинен довести заявник, який подає такі докази).
Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними: 1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування; 2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду; 3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи; 4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо); 5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.
Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для прийняття, дослідження та оцінки поданих апелянтом нових доказів.
Одночасно колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18, де касаційний суд вказував, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні, оскільки означений висновок діям та висновкам апеляційного суду не суперечить.
Касаційна скарга також містила арґумент про те, що суд апеляційної інстанції не врахував принцип заборони повороту до гіршого.
Верховний Суд відхиляє вказаний довід представника заявника з таких мотивів.
Межі розгляду справи апеляційним судом чітко визначені змістом частини першої статті 367 ЦПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За фактичних обставин цієї справи позовні вимоги щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_2 з собою заявляли як батько - 
ОСОБА_1 так і мати - ОСОБА_3 .
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Враховуючи ту обставину, що у цій категорії справ рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків, колегія суддів відхиляє означений аргумент касаційної скарги.
Додатково колегія суддів зауважує, що саме інтереси дитини та її право на сприятливе та гармонійне середовище мають першочергове значення під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини, а тому висновки суду апеляційної інстанції по суті спору правильні, адже апеляційний суд обґрунтовано керувався саме інтересами дитини.
Право дитини підтримувати контакт з обома батьками випливає зі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ЄСПЛ затвердив у ряді випадків, що взаємне задоволення батьків і дитини від перебування разом є фундаментальним елементом сімейного життя (справа К. і Т. проти Фінляндії № 25702). Однак Суд також підкреслив, що це право може обмежуватись найкращими інтересами дитини. Це право знаходиться в центрі прийняття судових рішень про опіку та контакт з ними.
Також Верховний Суд зазначає, що апеляційний суд правильно застосував до спірних правовідносин норми права, які їх регулюють, тому безпідставним є посилання у касаційній скарзі на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки вказана обставина є підставою для касаційного оскарження, а не для скасування судового рішення, яке ґрунтуються на матеріалах справи та відповідає вимогам законності та обґрунтованості.
Щодо клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Незвіського Д. Я. про витребування в Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини висновку з питань відповідності принципу недискримінації постанови Полтавського апеляційного суду від 28 липня 2025 року 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України cуд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
За приписами частин четвертої та сьомої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. 
Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування.
Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Статтями 352 та 389 ЦПК України передбачене право на апеляційне та касаційне оскарження.
Згідно з Бангалорськими принципами діяльності судді, затвердженими резолюцією 2006/23 Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року, суддя повинен виконувати свою професійну функцію незалежно, виходячи з власної оцінки фактів та відповідно до свідомого розуміння закону, незважаючи при цьому на будь-які зовнішні впливи, стимули, тиски, загрози чи втручання, прямі або непрямі, хоч би від кого вони йшли і хоч би якими були їх причини.
Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).
Пунктом 28 Висновку Консультативної ради європейських суддів № 27 (2024) про дисциплінарну відповідальність суддів передбачено, що рішення судді, включаючи тлумачення закону, оцінку фактів або зважування доказів та/або відступ від усталеної судової практики, не повинно призводити до дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злого умислу, умисного невиконання обов`язків або серйозних проступків.
Враховуючи ту обставину, що судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування Верховний Суд вважає, що у задоволенні означеного клопотання слід відмовити.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли своє підтвердження.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Апеляційний суд належним чином відповідно до статті 89 ЦПК оцінив докази і дотримався норм статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, повно і всебічно встановив обставини справи та правильно вирішив спір.
За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування оскарженого судового рішення, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, що відповідає частині третій статті 401 та статті 410 ЦПК України.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 28 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                        І. В. Литвиненко
 
Судді                                                                                            А. І. Грушицький
 
                                                                                                       А. А. Калараш
 
                                                                                                       Є. В. Петров
 
                                                                                                       В. В. Пророк