ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 199/1787/23
провадження № 51-169 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
 
головуючого судді                                              ОСОБА_1 ,
суддів:                                                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                              ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисників                                                             ОСОБА_6 , ОСОБА_7 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою засудженого на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року, якими
ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Алушта Автономної Республіки Крим, 
який мешкає за адресою: 
АДРЕСА_1 ,
 
засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська вироком від 25 вересня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року, засудив ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
За обставин, детально викладених у судових рішеннях, ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що 06 вересня 2019 року приблизно о 19:25 він, перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_2 , побачив, що між раніше незнайомим йому ОСОБА_9 та його матір`ю ОСОБА_10 відбувається конфлікт, й на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин штовхнув ОСОБА_9 у спину, а потім, обхопивши, став його душити. ОСОБА_9 , намагаючись вивільнитись від захвату ОСОБА_8 , нахилився вперед і впав на коліна. ОСОБА_8 продовжив стискати ОСОБА_9 за шию, від чого останній втратив свідомість. Після цього ОСОБА_8 умисно наніс ОСОБА_9 ногами у взутті не менше 10 ударів по ребрах потерпілого з лівого боку, потім стрибнув в область грудної клітки потерпілого не менше 3 разів, після чого ОСОБА_8 ногами наніс не менше шести ударів по правій верхній кінцівці потерпілого. 
Згодом ОСОБА_8 знов наблизився до потерпілого та долонею наніс останньому удар в шию, від чого ОСОБА_9 впав на лавку та вдарився спиною. Не зупиняючись на досягнутому, ОСОБА_8 , продовжуючи стояти обличчям до ОСОБА_9 , руками схопив потерпілого за одяг в області грудної клітини та з силою відштовхнув від себе, в результаті чого останній впав спиною на металеву огорожу клумби. Доводячи свій умисел до кінця, ОСОБА_8 схилився над потерпілим та завдав не менше 3 ударів кулаками в обличчя, голову та шию останнього. Вважаючи свої злочинні дії доведеними до кінця, ОСОБА_8 залишив місце вчинення злочину.
Своїми діями ОСОБА_8 спричинив потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 , не погоджуючись із судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить їх скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Свої вимоги засуджений обґрунтовує тим, що:
- суд першої інстанції не врахував:
- відсутність у початкових медичних документах ознак пневмотораксу та перелому ребер;
- зміст медичної довідки від 06 вересня 2019 року;
- того, що:
- потерпілий після події відмовився від госпіталізації та перебував поза медичним контролем до 07 вересня 2019 року;
- комісія експертів не навела у висновку, які саме непрямі ознаки перелому ребра мають місце; 
- ухвалив необґрунтований вирок;
- суд апеляційної інстанції безпідставно погодився з вироком суду першої інстанції щодо доведеності його винуватості в інкримінованому злочині, залишив поза увагою доводи апеляційних скарг сторони захисту, не навів мотивів на їхнє спростування, не врахував неналежну правову допомогу під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції до судових дебатів та постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 419 КПК. 
Позиції учасників судового провадження
Захисники підтримали касаційну скаргу засудженого та просили її задовольнити.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги, просив залишити без зміни оскаржувані судові рішення.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставині не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
У касаційній скарзі ОСОБА_8 покликається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час судового провадження, що, на його думку, є достатніми підставами для скасування судових рішень.
Проте Суд уважає викладені в касаційній скарзі доводи такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального процесуального закону з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
За приписами ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - під кутом зору достатності та взаємозв`язку. 
Згідно зі ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
При розгляді кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 судами першої та апеляційної інстанцій указаних вимог кримінального процесуального закону дотримано.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.
При цьому суд першої інстанції врахував, зокрема:
- показання самого обвинуваченого, потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ;
- відомості, що містяться у:
- протоколі огляду місця події від 15 грудня 2020 року;
- протоколах проведення слідчого експерименту від 25 жовтня 2019 року та 20 березня 2020 року за участю потерпілого ОСОБА_9 , за участю свідка ОСОБА_11 - 20 березня 2020 року;
- протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17 березня 2020 року;
- висновку експерта № 3346е від 04 листопада 2019 року, № 130 від 17 серпня 2020 року, № 217-Д від 17 грудня 2020 року;
- додатковому висновку експерта № 872е від 23 березня 2023 року.
Отже, суд першої інстанції на підставі вказаних доказів установив сукупність усіх передбачених законом ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, та, ухвалюючи вирок, дійшов висновку про те, що ОСОБА_8 винен в умисному спричиненні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.
Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку інших доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом, з дотриманням вимог КПК, правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість.
Судовий розгляд проведено з дотриманням вимог ст. 337 КПК, в межах пред`явленого обвинувачення, та діям  ОСОБА_8 дано правильну юридичну оцінку. Вирок суду першої інстанції містить формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, в ньому викладені дані про спосіб і мотив вчинення  ОСОБА_8 кримінального правопорушення, наведені докази на підтвердження встановлених судом обставин, тобто в цілому вирок відповідає вимогам статей 368, 370, 373, 374 КПК.
Обґрунтовуючи свій висновок щодо виду й міри покарання  ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, а також дані про особу обвинуваченого, зокрема, те, що раніше не судимий, характеризується задовільно.
Згідно з приписами ст. 418, ч. 2 ст. 419 КПК судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. Ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити короткий зміст доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, а також викладаються докази, що спростовують її доводи.
Так, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду, зокрема, за апеляційними скаргами обвинуваченого та його захисника, доводи яких фактично є аналогічними до доводів, викладених у касаційній скарзі ОСОБА_8 , з дотриманням вимог 404, 405, 407, 412-414 КПК проаналізував їх, дав на них відповіді, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції з урахуванням проведеного ним судового слідства погодився з оцінкою доказів, досліджених місцевим судом і врахованих при доведенні винуватості ОСОБА_8 , й не знайшов підстав для скасування вироку чи закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК, установивши при цьому дотримання органом досудового розслідування строків досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні. 
Зокрема, суд апеляційної інстанції допитав експертів  ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які надали детальну інформацію щодо тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих ОСОБА_9 , та документів, які були враховані при проведенні експертних досліджень, та підтвердили свої експертні висновки.
Тож, безпосередньо дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, здобуті у справі докази, зокрема, всю медичну документацію, та допитавши експертів у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні вказав на те, що первинний висновок рентгенографічного дослідження не несе в собі повної інформації про наявні тілесні ушкодження і є недостатньо інформативним для діагностики, тілесні ушкодження у ОСОБА_9 були встановлені лише за результатом комп`ютерної томограми, тому і були враховані експертами при визначенні тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілого.
Поміж тим, для усунення сумнівів у сторони захисту суд витребував у потерпілого ОСОБА_9 оригінал рентгенограми органів грудної клітки, зробленої 06 вересня 2019 року у КЗ «МКЛ № 6», який, як убачається з ухвали, був відкритий стороні захисту та досліджений в судовому засіданні.
За цих обставин Суд не вбачає порушення права ОСОБА_8 на захист під час виконання вимог ст. 290 КПК та процедурного права на справедливий судовий розгляд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Апеляційний суд достатньо переконливо спростував доводи сторони захисту щодо доведеності характеру тілесного ушкодження, його ступеня тяжкості, та наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями  ОСОБА_8 та тілесними ушкодженнями, заподіяними потерпілому ОСОБА_9 , а також умислу ОСОБА_8 на спричинення потерпілому таких тілесних ушкоджень.
Відтак суд дотримався вимог статей 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог кримінального процесуального закону.
Окрім іншого, суд апеляційної інстанції перевірив доводи обвинуваченого про неефективний захист та, не виявивши порушень, слушно зауважив на тому, що ОСОБА_8 зі стадії досудового розслідування був представлений професійним адвокатом ОСОБА_7 на підставі договору про надання правової допомоги, тобто за власним вибором, отже був обізнаний зі своїми правами, в тому числі, щодо можливості відмовитись або замінити захисника, проте таким правом не скористався як раніше, так і на стадії апеляційного розгляду.  
Об`єктивних даних про неналежне виконання захисником ОСОБА_7 професійних обов`язків адвоката, що могли призвести до обмеження прав ОСОБА_8 , передбачених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 59 Конституції України, ст. 20 КПК, або про звернення ОСОБА_8 із відповідними заявами про невиконання або неналежне виконання адвокатом ОСОБА_7 своїх професійних обов`язків до органів адвокатського самоврядування матеріали провадження не містять, не встановлено цього і колегією суддів.
У той же час колегія суддів звертає увагу на те,  що ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей з використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Подальша незгода обвинуваченого з позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність. 
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає, що під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 не було порушено балансу інтересів сторін кримінального провадження, вони нарівно використовували надані їм процесуальні права на збирання та подання до суду доказів, мали достатньо часу для обстоювання своїх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК. 
Також апеляційний суд перевірив доводи прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та, погодившись з урахованими місцевим судом обставинами, визнав їх необґрунтованими.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з викладеними у судових рішеннях висновками судів першої та апеляційної інстанцій, які зроблені з дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час розгляду цього кримінального провадження як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, а також оцінено відповідно до  ст. 94 цього Кодексу, вважає їх достатньо обґрунтованими та переконливими.
Беззаперечних доводів, які би ставили під сумнів законність судових рішень, умотивованість їхніх висновків щодо наявності в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого саме ч. 1 ст. 121 КК, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК, та які перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити законні й обґрунтовані судові рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року стосовно нього - без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                             ОСОБА_2                               ОСОБА_3