УХВАЛА

17 вересня 2025 року
м. Київ

справа №340/3183/24
адміністративне провадження №К/990/35621/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Єресько Л.О.,
суддів: Соколова В.М., Білак М.В.,
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06 серпня 2025 у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області, Державної податкової служби України про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі  -  позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Кіровоградській області, Державної податкової служби України (далі - відповідач-1, відповідач-2), в якому просив нарахувати та виплатити на його користь:
-  середній заробіток у сумі 920559,03 грн (дев`ятсот двадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят дев`ять гривень 03 копійки) за весь час затримки по день фактичного розрахунку;
-  кошти у сумі 999819,03 грн (дев`ятсот дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот дев`ятнадцять гривень 03 копійки), як компенсацію моральної шкоди;
-  кошти у сумі 11511,22 грн (одинадцять тисяч п`ятсот одинадцять гривень 22 копійки), як три відсотка річних від простроченої суми;
-  кошти у сумі 66806,83 грн (шістдесят шість тисяч вісімсот шість гривень 83 копійки), як відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди;
-  кошти у сумі 102734,10 грн (сто дві тисячі сімсот тридцять чотири гривні 10 копійок), як пеню за порушення строків виконання зобов`язання.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14.04.2025, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06.08.2025, позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління ДПС у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.04.2016 по 03.05.2024 в сумі 94519,47 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючи із рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Верховного Суду.
Крім того, 10.09.2025 від ОСОБА_1 надійшла заява про внесення змін та доповнень до касаційної скарги.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26.08.2025 для розгляду касаційної скарги у зазначеній адміністративній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Єресько Л.О., судді: Білак М.В. Радишевська О.Р.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.09.2025 здійсненого на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 15.09.2025 № 1112/0/78-25 у зв`язку з відпусткою судді Радишевської О.Р., яка входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справи, визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Єресько Л.О., судді: Білак М.В., Соколов В.М.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши відповідність вказаної касаційної скарги та доданих до неї документів вимогам статті 330 КАС України, суд дійшов висновку, що вказана скарга підлягає залишенню без руху, з огляду на наступне.
Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
З 08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Скаржником визначено підставу касаційного оскарження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України з посиланням на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права (з урахуванням змін та доповнень до касаційної скарги), а саме: частини першої статті 1, частини першої статті 5, частини п`ятої статті 9 Закону України від 01.07.1993 № 3356-XII "Про колективні договори і угоди" (в редакції станом на 07.05.2008), частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України (в редакції станом на 01.01.2015), абзацу 2 частини другої статті 56 Бюджетного кодексу України (в редакції станом на 08.07.2010), статті 23, статті 536, статті 549, статті 610, підпунктів 3, 4 частини першої статті 611, частини першої статті 623, частини першої статті 624, статті 625, частини першої статті 1166, частини першої, пункту 3 частини другої статті 1167, частини другої статті 1214 Цивільного кодексу України (в редакції станом на 01.01.2015), підпункту "л" пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (в редакції станом на 01.01.2015), пункту 28 Положення (стандарту) 26 (п. 11 наказу Міністерства фінансів України від 28.10.2003 № 601 "Про затвердження Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 26 "Виплати працівникам"", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.11.2003 № 1025/8346, пункту 2.8. наказу ДПА від 17.12.2010 № 953 "Про затвердження Інструкції про порядок нарахування та погашення пені за платежами, що контролюються органами державної податкової служби", пункту 126.1 статті 126, підпункту 129.1.1., підпункту 129.3.1 пункту 129.3 статті 129, пункту 131.1., пункту 131.2. статті 131 Розділу II, підпункту 168.1.1, підпункту 168.1.2, підпункту 168.1.3, підпункту 168.1.4 пункту 168.1 статті 168 Розділу IV, підпункту 346.6, підпункту 346.7 статті 346 Розділу XVIII1, підпункту 1.2, 1.3, пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України (в редакції чинної станом на 01.01.2015), норм Закону України "Про державну службу"  від 16.12.1993 № 3723-XII, норм Конституції України, у подібних правовідносинах.
Суд касаційної інстанції зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права.
Зазначена скаржником норма права, щодо неправильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанцій у межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку автора касаційної скарги, неправильно.
Зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.
Лише посилання на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Спір у цій справі за своїм характером є трудовим та стосується відповідальності роботодавця за допущені ним порушення строку виплати заробітної плати за час затримки розрахунку із працівником передбаченої нормами статті 117 Кодексу законів про працю України, який розраховується  відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
За доводами касаційної скарги касатор посилався на неправильне застосування у його справі статті 117 КЗпП у редакції Закону № 2352-IХ,  та вказував на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 117 КЗпП.
Водночас Верховний Суд зазначає, що Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду  у постанові від 06.12.2024  у справі № 440/6856/22 сформувала єдині підходи щодо застосування статті 117 КЗпП у редакції статті чинній до та після внесення змін Законом № 2352-IХ, і з того часу застосовується Верховним Судом, зокрема у постановах від 29.01.2024 у справі                          № 560/9586/22, від 30.01.2023 у справ 380/19103/22, від 05.09.2025 у справі № 200/5212/23  та інших.
Щодо доводів скаржника про відсутність висновків Верховного Суду слід зазначити, що Верховним Судом сформовано висновки щодо застосування пункту 3 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України викладені у постановах від 10.02.2022 у справі № 803/172/16 та від 19.01.2023 у справі 640/8027/19.
За доводами касаційної скарги скаржник також посилається на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування статті 23, підпунктів 3, 4 частини першої статті 611, частини першої статті 623,  статті 625, частини першої статті 1166,  Цивільного кодексу України.
Водночас, як слідує зі змісту оскаржуваних судових рішень, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та вказав, що правові підстави та умови відшкодування збитків визначені, зокрема, положеннями Глави 3 "Захист цивільних прав та інтересів" Розділу І "Основні положення" Книги першої "Загальні положення", Глави 51 "Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання" Розділу І "Загальні положення про зобов`язання" Книги п`ятої "Зобов`язальне право" Цивільного кодексу України та Главою 25 "Відшкодування збитків у сфері господарювання" Розділу V "Відповідальність за правопорушення у сфері господарювання" Господарського кодексу України.
У пункті 8 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до частини другої статті 20 Господарського кодексу України права та законні інтереси суб`єктів господарювання захищаються шляхом, зокрема, відшкодування збитків.
Відповідно до частини першої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
У пункті 4 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно з частиною першою статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.
За приписами частини першої статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.
У частині другій статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Згідно з частиною другою статті 224, частиною першою статті 225 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.
Суд апеляційної інстанції зауважив, що відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди пов`язує можливість отримання доходу (майнових вигод) особою, право якої порушено, саме із звичайними обставинами, тобто звичайними умовами цивільного/господарського обороту.
Суд апеляційної інстанції звернув увагу, що відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди як форма цивільно-правової відповідальності застосовується з метою захисту порушених (невизнаних) цивільних прав й інтересів та полягає у відшкодуванні правопорушником вартості майнових вигод, які потерпіла особа могла б мати, якби її суб`єктивне право не було порушеним (невизнаним).
Тобто така міра відповідальності, як відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди перш за все є спрямованою на захист (відновлення) порушеного права учасникам господарських відносин, в той час як спірними у цій справі є правовідносини, що стосуються публічної служби та несвоєчасного розрахунку при звільненні, тобто правовідносин, на які не поширюються приписи Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, якими врегульовано підстави та порядок нарахування збитків, трьох відсотків річних та пені.
Верховний Суд у постановах від 29.04.2025 у справі № 580/9536/23, від 08.11.2019 у справі               № 826/22865/15, від 12.112018 у справі № 826/22868/15, та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2025 у справі № 711/4010/13-ц вказали, що передбачене частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, як спосіб захисту майнового права та інтересу у цивільно-правових відносинах. Тому, дія статті 625 Цивільного кодексу України, якою передбачено цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання на трудові правовідносини не поширюється.
Крім того, скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми частини першої статті 1, частини першої статті 5, частини п`ятої статті 9 Закону України від 01.07.1993 № 3356-XII "Про колективні договори і угоди" (в редакції станом на 07.05.2008), абзацу 2 частини другої статті 56 Бюджетного кодексу України (в редакції станом на 08.07.2010), статті 23, статті 536, статті 549, статті 610, частини першої, частини другої статті 1214 Цивільного кодексу України (в редакції станом на 01.01.2015), підпункту "л" пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (в редакції станом на 01.01.2015), пункту 28 Положення (стандарту) 26 (п. 11 наказу Міністерства фінансів України від 28.10.2003 № 601 "Про затвердження Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 26 "Виплати працівникам"", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.11.2003 № 1025/8346, пункту 2.8. наказу ДПА від 17.12.2010 № 953 "Про затвердження Інструкції про порядок нарахування та погашення пені за платежами, що контролюються органами державної податкової служби", пункту 126.1 статті 126, підпункту 129.1.1., підпункту 129.3.1 пункту 129.3 статті 129, пункту 131.1., пункту 131.2. статті 131 Розділу II, підпункту 168.1.1, підпункту 168.1.2, підпункту 168.1.3, підпункту 168.1.4 пункту 168.1 статті 168 Розділу IV, підпункту 346.6, підпункту 346.7 статті 346 Розділу XVIII1, підпункту 1.2, 1.3, пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України (в редакції чинної станом на 01.01.2015), норм Закону України "Про державну службу" у подібних правовідносинах.
Водночас, вищевказані норми не регулюють питання стягнення середнього заробіток за час порушення строків виплати належних звільненому працівникові сум, а питання щодо застосування вказаних норм не ставилося перед судами попередніх інстанцій, а тому при вирішенні цього спору вони не були застосовані.
За таких обставин, касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів щодо неправильного застосування вищевказаних норм судами попередніх інстанцій та необхідність висновку Верховного Суду щодо цих норм, за обставин, установлених судами саме у цій справі.
Суд касаційної інстанцій зауважує, що частиною першою статті 328 КАС України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Межі перегляду судом касаційної інстанції визначені статтю 341 КАС України, відповідно до частини четвертої якої у суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина четверта статті 341 КАС України).
До повноважень Верховного Суду не належить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто суб`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
Отже, касаційна скарга не містить належних обґрунтувань щодо неправильного застосування норм матеріального права судами попередніх інстанцій та необхідність висновку Верховного Суду щодо цих норм, за обставин, установлених судами саме у цій справі.
З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
За доводами касаційної скарги скаржник також посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права. 
Суд зазначає, що під час касаційного оскарження судових рішень обґрунтування порушення процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) статті 353 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.
Крім того, Суд зазначає, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із порушенням норм процесуального права можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України. Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.
Разом з тим у касаційній скарзі відсутнє посилання на відповідні пункти частини другої, третьої статті 353 КАС України які є підставою касаційного оскарження та які, на думку скаржника, є підставою для скасування судових рішень у цій справі.
Суд зазначає, що частиною другою статті 350 КАС України     встановлено, що не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
Щодо посилань скаржника про неправильне тлумачення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція),  Протоколу до Конвенції, зі змінами внесеним Протоколом № 11 до Конвенції, Віденської конвенції про право міжнародних договорів Суд зазначає таке.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.04.2025 у справі № 758/8567/17 зазначила, що всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї є компетенцією Європейського суду з прав людини (пункт 42 постанови).
Крім того, положенням частини четвертої статті 330 КАС України передбачено, що до касаційної скарги додається документ про сплату судового збору.
Відповідно до частини п`ятої статті 330 КАС України, якщо касаційна скарга подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення від сплати судового збору. Скаржником не додано вказаний документ до касаційної скарги.
З касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень слідує, що позивач у цій справі є фізичною особою і, звернувшись до суду в 2024 році, заявив, зокрема, позовну вимогу майнового характеру, а саме просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19, зазначено, що середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Великою Палатою Верховного Суду було зокрема, наголошено, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», не поширюється, у зв`язку з чим можна констатувати, що за подання позову в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає сплата судового збору.
Питання, пов`язані із розміром ставок судового збору, порядком сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору регулюються Законом України "Про судовий збір" від 08.07.2011 № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI).
Частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно з абзацом 4 статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" з 01.01.2024 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3 028 грн.
Підпунктом 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою становить  1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до підпункту 3 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до адміністративного суду касаційної скарги на рішення суду встановлена на рівні 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, але не більше 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень слідує, що у цій справі заявлено позовні вимоги майнового характеру в частині відмовлених позовних вимог.
Враховуючи, що сума сплати судового збору за подання позовної заяви перевищує 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір"), то сума сплати судового збору за подання позовної заяви не може перевищувати 15 140 грн.
Отже, розмір судового збору за подання цієї касаційної скарги становить 30280,00 грн (15140 х 200%).
Касаційна скарга подана в електронній формі, тому розмір ставки судового збору з пониженням становить 24224,00 грн (30280,00 грн * 0,8).
Одночасно із касаційною скаргою скаржником подано клопотання про звільнення від сплати судового збору.
Клопотання заявника про звільнення від сплати судового збору мотивовано скрутним матеріальним становищем, на підтвердження зазначеного, скаржник надав відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів (перерахованого) податку та військового збору від 15.02.2025 за період з 1 кварталу 2024 року по 4 квартал 2024 року. Подані документи доводять, що доходи позивача за 2024 рік склали 364459,50 грн, а отже 5 відсотків розміру річного доходу скаржника за попередній рік становлять 18     222,97 грн.
Вирішуючи питання щодо звільнення скаржника від сплати судового збору Суд виходить із наступного.
Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
Коло осіб, які користуються пільгами щодо сплати судового збору у вигляді звільнення від його сплати, визначено законом.
Позивач не належить до осіб, які користуються пільгами щодо сплати судового збору у вигляді звільнення від його сплати за законом.
Питання звільнення від сплати судового збору як складової судових витрат, зменшення його розміру, відстрочення чи розстрочення його сплати регулюються частиною першою статті 133 КАС України, відповідно до якої суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.
Умови, за яких суд може, зокрема, звільнити від сплати судового збору або відстрочити його сплату та перелік суб`єктів, до яких таке звільнення (відстрочення) застосовується, обумовлені статтею 8 Закону № 3674-VI.
Згідно з позицією, сформованою у постанові Верховного Суду від 23.01.2019 № 215/3831/16-а (2-а/215/128/16) передбачено, що звільнення від сплати судового збору (відстрочення, розстрочення його сплати або зменшення його розміру) з підстав, передбачених статтею 133 КАС України та статтею 8 Закону України "Про судовий збір" є прерогативою суду, який вирішує питання відкриття провадження (прийняття заяви, скарги тощо).
Зазначені норми є диспозитивними і встановлюють не обов`язок, а повноваження суду на власний розсуд звільнити особу від сплати судового збору (відстрочити, розстрочити його сплату або зменшити його розмір).
Особа, яка заявляє клопотання про звільнення від сплати судового збору, згідно з частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.
У постановах від 20.02.2020 у справі №420/1582/19, від 17.09.2020 у справі № 460/3138/19 та інш. Верховний Суд констатував, що визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану. Доказами рівня майнового стану можуть бути документи, які підтверджують скрутний майновий стан особи, що, відповідно, унеможливлює сплату нею судових витрат. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини можуть бути підставою для відстрочення сплати судового збору.
Слід зазначити, що статтями 8 Закону України "Про судовий збір" та 133 КАС України встановлено право, а не обов`язок суду звільнити особу за наявних умов від сплати судового збору.
Питання про звільнення від сплати судового збору вирішується судом також на підставі заявленого стороною клопотання та поданих доказів на підтвердження наявності підстав для такого звільнення, визначених приписами Закону України "Про судовий збір".
Як було встановлено Верховним Судом вище, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу за період з 1 кварталу 2024 року по 4 квартал 2024 року, дохід позивача за попередній рік, склав 364459,50 грн і 5 відсотків від цього доходу складає 18 222,97  грн, а судовий збір - 24224,00 грн, тобто судовий збір перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача за попередній календарний рік.
Так, за приписами частини першої статті 133 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.
При цьому, відповідно до частин першої, другої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України "Про судовий збір" враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:
1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або
2) позивачами є:
а) військовослужбовці;
б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів;
в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда;
г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї;
ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або
3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.
Частиною другою цієї ж статті закріплено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
Слід зазначити, що статтями 8 Закону України "Про судовий збір" та 133 КАС України встановлено право, а не обов`язок суду звільнити особу за наявних умов від сплати судового збору.
Питання про звільнення від сплати судового збору вирішується судом також на підставі заявленого стороною клопотання та поданих доказів на підтвердження наявності підстав для такого звільнення, визначених приписами Закону України "Про судовий збір".
З урахуванням наведеного скаржником не наведено підстав щодо неможливості сплатити судовий збір у розмірі, що не перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача за попередній календарний рік, таким чином, клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволенню не підлягає.
Водночас, з урахування позиції  викладеної у постановах Верховного Суду від 15.07.2025 у справі № 260/5005/24, від 12.11.2024 у справі № 160/27328/23 суд наділений повноваженнями зменшити тягар судових витрат для особи, яка до нього звертається. Водночас конструкція наведених правових норм дає підстави для висновку, що зменшення судових витрат, якого зазнає сторона, є не обов`язком суду, а саме його повноваженням як формою суддівського розсуду, який може бути реалізований за наявності певних обставин.
Отже, з огляду на відсутність об`єктивних підстав звільняти позивача від сплати судового збору, беручи до уваги вимоги закону про обов`язок сплати судового збору за подання касаційної скарги, Суд вважає за можливе зменшити сплату судового збору за подання касаційної скарги у справі № 340/3183/24.
Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за умови, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.
За правилами частини другої статті 8 Закону України "Про судовий збір" та частини першої статті 133 КАС України суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цих статей.
Враховуючи, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, і приймаючи до уваги те, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, суд касаційної інстанції вважає за можливе зменшити розмір судового збору за подання касаційної скарги у цій справі.
З огляду на положення наведених норм закону, а також враховуючи конкретні обставини, наведені автором касаційної скарги та надані докази, що підтверджують його майновий стан, є підстави для зменшення сплати судового збору до 18 222,97 грн за подання касаційної скарги.
Згідно із частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
За таких обставин, відповідно до правил статей 169, 332 КАС України касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржнику строку для усунення її недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням оригіналу документу про сплату судового збору.
На підставі викладеного, керуючись статтями 169, 328, 330, 332 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору.
Зменшити розмір судового збору ОСОБА_1 за подання касаційної скарги на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06 серпня 2025 року у справі № 340/3183/24 до 18 222,97 грн.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06 серпня 2025 року у справі № 340/3183/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області, Державної податкової служби України про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - залишити без руху.
Надати скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.
Недоліки необхідно усунути шляхом подання до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду:
1) уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням;
2) оригіналу документу про сплату судового збору у розмірі 18 222,97 грн (отримувач коштів - ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/22030102; код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача - UA288999980313151207000026007; код класифікації доходів бюджету - 22030102 "Судовий збір (Верховний Суд, 055"); призначення платежу - *;101;__________(код клієнта за ЄДРПОУ для юридичних осіб (доповнюється зліва нулями до восьми цифр, якщо значущих цифр менше 8), реєстраційний номер облікової картки платника податків - фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомив про це відповідний орган Міністерства доходів і зборів України і має відповідну відмітку у паспорті); Судовий збір, за позовом ___________ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), на рішення від ______ (Дата оскарження справи) по справі _________ (Номер справи), ВЕРХОВНИЙ СУД (Касаційний адміністративний суд) (назва суду, де розглядається справа)).
Роз`яснити скаржнику, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в частині невиконання вимог статті 330 КАС України касаційна скарга буде повернута.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько
В.М. Соколов ,
М.В. Білак
Судді Верховного Суду