ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

12 листопада 2025 року 	м. Дніпро	справа № 333/3899/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Малиш Н.І. (доповідач),   суддів:  Баранник Н.П., Щербака А.А.,     
за участю секретаря судового засідання: Тарантюк А.Р.,  
розглянувши  у відкритому судовому засіданні  в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року (суддя 1-ї інстанції Бойченко Ю.П.) в адміністративній справі №333/3899/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Пенсійного фонду України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,- 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Пенсійного фонду України, з урахуванням заяви про відмову від позовних вимог до Фонду соціального страхування України та заяви про уточнення позовних вимог, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області від 18.04.2023 № 89-к за підписом Голови Комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області Сударикова Ігоря Юрійовича, яким вирішено звільнити ОСОБА_1 18 квітня 2023 року у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України;
- поновити з 19.04.2023 ОСОБА_1 на рівнозначній посаді в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області, як правонаступнику Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, як правонаступника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.04.2023 по дату поновлення позивача на посаді, виходячи з розрахунку 2 916,28 грн середньоденної заробітної плати позивача.
Позовні вимоги обгрунтовані незгодою зі звільненням на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області протягом періоду часу з моменту попередження позивача про наступне звільнення до моменту звільнення (18.04.2023) існували 75 (сімдесят п`ять) вакантних посад, що підтверджується інформацією, наданою Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області у відповідь на адвокатський запит та довідкою, проте жодну з них позивачу не запропоновано зайняти. Враховуючи відсутність у Законі України “Про державну службу” норм, які б урегульовували порядок переведення працівника з посади, яка не є державною службою, на посаду державної служби, обов`язковим та необхідним є застосування до спірних правовідносин положень КЗпП України. Вказує, що ані Законом України “Про державну службу”, ані жодним іншим правовим актом не заборонено переведення працівника без проведення конкурсу у випадку реорганізації юридичної особи (яка не є державним органом), основним завданням якої є реалізація від імені держави владних управлінських функцій, на посаду державної служби до органу, приєднання до якого здійснюється внаслідок реорганізації. Отже, на роботодавця покладався обов`язок дотримання прав та гарантій працівника при звільненні, тобто роботодавець мав запропонувати йому іншу роботу, що в даному випадку здійснено не було. Також зазначає, що єдина відмінність, що відрізняє спосіб вступу на державну службу та призначення на посаду, яка не є державною службою, а саме - конкурсність відбору, не існувала в момент незаконного звільнення позивача. Фактично призначення на посаду державної служби є аналогічним до призначення особи на посаду, яка не є державною службою. Таким чином, навіть беручи до уваги, що новоутворені посади в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області є посадами державної служби, порядок призначення працівників на такі посади не передбачав проведення спеціального конкурсу, а тому роботодавець повинен був запропонувати працівнику зайняти вакантну посаду.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Так оскільки у спірному випадку відбулась реорганізація, дія трудового договору продовжується, та супроводжується обов`язком роботодавця запропонувати та перевести, за умови згоди працівника, на іншу роботу в підприємстві, що є правонаступником роботодавця. Проте відповідачі не вчинили цих дій. Вважає, що фактично відбулось  порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України при пропонуванні працівнику, вивільнюваному на підставі п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, працевлаштуватися на загальних умовах. Жодної з вакантних посад не державної служби позивачу запропоновано не було. Оскільки як Законом України «Про державну службу», так і жодним іншим правовим актом, не заборонено переведення працівника без проведення конкурсу у випадку реорганізації юридичної особи (яка не є державним органом), основним завданням якої є реалізація від імені держави владних управлінських функцій, на посаду державної служби до органу, приєднання якого здійснюється внаслідок реорганізації, то на роботодавця покладався обов`язок дотримання прав та гарантій працівника при звільненні позивача на означеній підставі запропонувати йому іншу роботу, що в даному випадку здійснено не було.
Відповідачами подані відзиви на апеляційну скаргу в яких просять відмовити у її задоволенні. У відзивах зазначили, що судом ухвалено рішення з правильним застосуванням норм матеріального права та надано правильну оцінку доводам сторін.
Розгляд справи здійснено із застосуванням режиму відеоконференції.
В судовому засіданні представники відповідача підтримали доводи відзивів, у задоволенні апеляційної скарги просили відмовити.
Позивач, представник позивача до суду апеляційної інстанції не з`явилися, повідомлені належним чином про день, час та місце розгляду справи, будь-яких заяв, клопотань суду апеляційної інстанції не направили.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги і відзивів на апеляційну скаргу, колегія суддів доходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 18.07.2017 працював на посаді заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області.
Відповідно до Закону України від 21.09.2022 № 2620-IX “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, який набрав чинності з 01.01.2023, припинено діяльність Фонду соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року.
До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 24.05.2023 внесено запис № 1001031120021042745 про державну реєстрацію припинення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Запорізькій області (код ЄДРПОУ 41320207). Правонаступником Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Запорізькій області є Пенсійний фонд України (код ЄДРПОУ 00035323).
При цьому відбулось скорочення усього штату та усієї чисельності працівників, визначених штатними розписами Управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві з 18.04.2023, у тому числі й посади, яку обіймав позивач.
Відповідно до попередження про наступне звільнення від 17.01.2023, позивача попереджено про звільнення з 18.04.2023 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням посади. 
Також в цьому попередженні позивача повідомлено, що згідно з нормами чинного законодавства України та роз`ясненнями Міністерства економіки України від 13.01.2023 не передбачено можливості переведення працівника, який працює за трудовим договором, на посаду державної служби до органу, приєднання до якого здійснюється внаслідок реорганізації.
Наказом від 18.04.2023 № 89-к ОСОБА_1 звільнено з 18.04.2023 з посади заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників.
Позивач, не погоджуючись із  своїм звільненням та не переведенням його до пенсійного органу, звернувся до суду із цим позовом.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову дійшов висновку, що оскаржений наказ прийнято правомірно, а підстави для поновлення позивача в ГУ ПФУ в Запорізькій області відсутні.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції переглядаючи судове рішення погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 6 ст. 36 КЗпП України у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 6 ст. 40 КЗпП України).
Згідно з п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.
Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті (зокрема у разі ліквідації, реорганізації), допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктами 5 і 13 частини першої цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці (крім звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті). Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Положення статей 42, 42-1 і 49-2 цього Кодексу не поширюються на звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті. Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Відповідно до ч.ч. 1, 3  ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Так 01.01.2023 набрав чинності Закон №2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (Закон №1105-XIV)», яким Закон №1105-XIV викладено в новій редакції.
Пунктом 2 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1105-XIV (в редакції Закону №2620-ІХ, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.
Постановою Кабінету Міністрів України №1442 припинено з 01.01.2023, реорганізувавши шляхом приєднання до Пенсійного фонду України: Фонд соціального страхування України; управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях; утворено комісію з реорганізації Фонду соціального страхування України та комісії з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та у м. Києві (пункти 1- 3 Постанови №1442). Також пунктом 6 цієї Постанови установлено, що до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду на період до завершення їх реорганізації. У пункті 7 Постанови №1442 голові комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду забезпечити дотримання трудового законодавства щодо гарантій прав працівників Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду; та зобов`язано здійснити заходи з припинення Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду у чотиримісячний строк з дня набрання чинності Законом №2620-IX.
На виконання пункту 2 Розділу VII Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування” та постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 №1442 “Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України”, видано наказ комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України № 9-ОД від 16.01.2023 “Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України”, пунктом 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18.04.2023.
З цих підстав ОСОБА_1 був попереджений за два місяці до звільнення про наступне вивільнення. Крім того, оскільки скороченню підлягав увесь штат та чисельність працівників, інша робота у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України  не пропонувалась, про що зазначено у змісті попередження.  Попередження про наступне звільнення від 17.01.2023, дата ознайомлення ОСОБА_1 17.01.2023 (а.с. 29 Т1).
Таким чином є правильними висновки суду першої інстанції, що оскільки саме наведеними приписами законодавства на Управлінням ВД ФСС України в Запорізькій області (комісією з реорганізації) були покладені обов`язки з дотримання трудового законодавства щодо гарантій прав працівників Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду, ВД ФСС України в Запорізькій області (комісією з реорганізації) були виконані вимоги статей 40, 49-2 КЗпП України. У цьому випадку відсутні порушення вимог ч. 6  ст. 36 КЗпП України, згідно з якою припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників. Оскільки відбулось скорочення усього штату та чисельності виконавчої дирекції, у зв`язку із чим інша робота не пропонується.
Таким чином, оскаржений позивачем наказ про звільнення видано саме у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників та не суперечать чинному законодавству, а отже і не підлягає скасуванню.
Щодо доводів скаржника про обов`язок правонаступника роботодавця запропонувати вакантні посади в ГУ ПФУ у Запорізькій області та нездійснення переведення.
Відповідно до ч.ч.1, 2  ст. 4 Закону №1105-XIV (в редакції до 01.01.2023) Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом. Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону №1105-XIV (у редакції з 01.01.2023) уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.
Правові основи організації та діяльності Пенсійного фонду України визначаються, зокрема, Законом України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (Закон №1058-IV) та Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 №280.
Пунктами 1, 14 Положення про Пенсійний фонд України визначено, що Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Пенсійний фонд України є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках.
Відповідно до пункту 12 розділу XV Закону №1058-IV у період до перетворення в неприбуткову самоврядну організацію Пенсійний фонд функціонує як центральний орган виконавчої влади на підставі норм цього Закону (крім норм, зазначених в абзаці шостому пункту 1 цього розділу) та Положення про Пенсійний фонд України; на працівників Пенсійного фонду та його територіальних органів, які здійснюють повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань i функцій Пенсійного фонду, поширюється дія Закону України "Про державну службу".
Відповідно до п.п.  1, 2 ч.1  ст. 41 Закону України «Про державну службу» (далі Закону №889-VIII) без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенню суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.
Отже, саме Закон №889-VIII визначає поняття рівнозначної посади як посади державної служби, що належать до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу. Натомість, КЗпП України такого поняття як рівнозначна посада не містить. Необхідність розрізнення у законі проходження державної служби та звичайної трудової діяльності зумовлена тим, що державні службовці, виконуючи завдання i функцій держави, мають особливий статус, забезпечують права та свободи громадян, захист публічного інтересу. Крім того, на державного службовця поширюються обмеження запроваджені для уникнення конфлікту інтересів, суміщення державної служби з іншими видами діяльності. Оскільки штат працівників апарату Пенсійного фонду України та територіальних органів складають посади державної служби (посади, які безпосередньо пов`язані з виконанням завдань i функцій Пенсійного фонду), то умови призначення (переведення) на такі посади визначаються Законом №889-VIII, тобто для їх зайняття кандидат повинен відповідати вимогам Закону №889-VIII. На відміну від посад працівників Пенсійного фонду посади працівників Фонду соціального страхування України (як і посада позивача) не належали до посад державної служби. За таких умов переведення працівників Фонду соціального страхування України на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях суперечило б Закону №889-VIII.
Суд апеляційної інстанції враховує, що ч.5 ст. 10 Закону №389-VIII визначено, що у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад. Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.
Таким чином, спрощення процедури прийняття на посади державної служби під час воєнного стану не свідчить про можливість прямого переведення на посаду державної служби з ігноруванням інших вимог у зазначеній вище нормі закону.
Відповідно до абз. 3 ч. 7 ст. 10 Закону №389-VIII, після припинення чи скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців з дня його припинення чи скасування, на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, посади керівників комунальних підприємств, установ, організацій, на які особи призначені відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, оголошується конкурс. Граничний строк перебування особи на посаді, на яку її призначено відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, становить 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану.
Суд звертає увагу, що вказана норма передбачає саме призначення на посаду державної служби, яке з урахуванням абзацу третього частини сьомої статті 10 є строковим. Зазначена норма не врегульовує умови та порядок переведення працівників підприємств (установ, організацій), що ліквідуються (припиняються) на посади державної служби.
Таким чином, законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в державному органі.
Разом з тим, позивач, який перебував на посаді заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Запорізькій  області, не міг бути автоматично переведений до штату, який затверджується Пенсійним фондом України, в установі, яка є юридичною особою публічного права, на посаду аналогічну тій, яку він обіймав в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України і Запорізькій області в некомерційній самоврядній організації, яка не підпадає під дію норм Закону №889-VIII.
З огляду на вказане, суд вважає помилковими доводи скаржника  щодо обов`язку правонаступника роботодавця пропонувати вакантні посади в Пенсійному фонді України чи його територіальних органах та вимоги позивача на переведення на іншу рівнозначну посаду в Пенсійному фонді України, оскільки відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються саме Законом №889-VIII, якщо інше не передбачено цим же законом (частина 2 статті 5 Закону), тобто для зайняття посад державної служби кандидат повинен відповідати вимогам, викладеним в Законі №889-VIII.
З огляду на вказане, колегія суддів вважає помилковими доводи скаржника  щодо обов`язку правонаступника роботодавця запропонувати вакантні посади в Пенсійному фонді України чи її територіальних органах (ст.49-2 КЗпП України) та вимоги позивача на переведення на іншу рівнозначну посаду в Пенсійному фонді України, оскільки відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються саме Законом №889, якщо інше не передбачено цим же законом (ч.2 ст.5 Закону №889), тобто для зайняття посад державної служби кандидат повинен відповідати вимогам викладеним в Законі України "Про державну службу".
При цьому, в ході судового розгляду встановлено, що ГУ ПФУ в Запорізькій  області вчинило дії щодо повідомлення про наявність вакантних посад, та вирішило розмістити інформацію в приміщенні Фонду, а також надавати всебічну допомогу прицівникам Фонду для приймання ними участь у доборах. (а.с. 137-140).
Таким чином позивач мав можливість ознайомитись з вакантними посадами в ГУ ПФУ в Запорізькій області  та не був позбавлений можливості звернутися  до відповідача із заявою, і документами щоб обійняти певну посаду. Однак дій для вирішення питання про призначення його на вакантні посади  не вчиняв.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
За наведених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що підстави для задоволення позову відсутні.
Позивач помилково посилається на рішення судів першої і апеляційної інстанцій у подібних справах, враховуючи приписи ч. 5 ст. 242 КАС України. 
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст. 139 КАС України.
Керуючись ст.ст.  315, ст. 316, ст.ст. 321, 322 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року в адміністративній справі №333/3899/23 – залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст 328, 329 КАС України.
Повне судове рішення складено 17 листопада 2025 року.

Головуючий - суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак