ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 листопада 2025 року
м. Київ
 
справа № 209/2493/22
провадження № 61-2678св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач-  ОСОБА_1 (відповідач за зустрічним позовом),
відповідачі:  ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_3 (третя особа за зустрічним позовом),
відповідач за зустрічним позовом  -  ОСОБА_4 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про усунення перешкод                        у праві володіння, користування та розпорядження майном шляхом витребування та вилучення майна із чужого незаконного володіння та повернення його власнику, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_3 , про повернення безпідставно набутих грошових коштів
 
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області   від 02 липня 2024 року у складі судді Решетник Т. О.  та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Петешенкової М. Ю., Красвітної Т. П.
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила витребувати та вилучити у ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та повернути на користь єдиного законного власника з 2012 року - ОСОБА_1 автомобіль марки «Mercedes-Benz», модель 350, VIN- НОМЕР_1 , 2004 року випуску, синього кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 , ключі запалювання до вказаного автомобіля та оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії                НОМЕР_3 від 27 січня 2018 року, що видане на ім`я ОСОБА_3 , усунувши перешкоди у здійсненні власнику ОСОБА_1 права володіння, права користування та права розпорядженням своїм майном; 
 
згідно із статтею 267 ЦПК України встановити порядок виконання рішення суду, зазначивши, що рішення суду після набрання ним законної сили є підставою для примусового вилучення у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 автомобіля марки «Mercedes-Benz», модель 350, VIN- НОМЕР_1 , 2004 року випуску, синього кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 , ключів запалювання до вказаного автомобіля та оригіналу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 27 січня 2018 року серії НОМЕР_3 , що видане на ім`я ОСОБА_3 , повернення та передачі його законному власнику - ОСОБА_1 , у разі невиконання відповідачами рішення суду у термін 10 днів (десять днів) після набрання ним законної сили.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалась на те, що 23 червня                     2012 року вона придбала автомобіль «Mercedes-Benz», модель 350, 2004 року випуску, синього кольору, на який 26 червня 2012 року їй видано свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_4 та нові номерні знаки НОМЕР_2 .
 
28 жовтня 2016 року вона видала довіреність на ОСОБА_5 ,   ОСОБА_4 (син) на керування транспортним засобом строком на три роки, без права зняття з обліку, без права продажу та без права переоформлення/перереєстрації.
 
У подальшому ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 належний їй транспортний засіб разом з ключами, свідоцтвом про реєстрацію та довіреністю від 28 жовтня                        2016 року на керування транспортним засобом.
 
27 січня 2018 року між подружжям ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу № 1244/2018/803785 автомобіля марки «Mercedes-Benz», який рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у справі №209/1900/19 від 11 березня 2020 року визнано недійсним.
 
З 27 січня 2018 року транспортний засіб на підставі договору купівлі-продажу                      від 27 січня 2018 року зареєстровано за ОСОБА_3 , та він знаходиться фактично у подружжя відповідачів, які його утримують, користуються, володіють та розпоряджаються ним.
 
01 липня 2021 року рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у справі № 209/1151/20 залишено без задоволення позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання дійсним договору міни автомобіля, визнання права власності, витребування автомобіля. 
 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 21 вересня 2022 року залишив без змін рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від  01 липня 2021 року.
 
ОСОБА_1 з 2012 року є єдиним законним власником автомобіля, але відповідачі після рішення суду і  вимог від позивача про повернення/витребування автомобіля, не повернули їй автомобіль «Mercedes-Benz». Крім того, вона зверталась до Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП у Дніпропетровській області із заявами (повідомленнями) про вчинення ОСОБА_3 і ОСОБА_2 кримінального правопорушення.
 
У травні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 отримані грошові кошти за письмовою розпискою від 28 жовтня 2016 року у розмірі 15 000,00 доларів США, що за курсом НБУ на момент подання позову еквівалентно 548 400,00 грн.
 
Обґрунтовуючи вимоги,  ОСОБА_2 вказував, що згідно з розпискою                                     від 28 жовтня 2016 року ОСОБА_4 отримав 15 000,00 дол. США взамін автомобіля «Mercedes-Benz», 2004 року випуску, державний реєстраційний номер                   НОМЕР_2 , претензій не має. Письмовий договір купівлі-продажу автомобіля Мерседес, чи договір міни автомобілями між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не оформляли, а сторони видали одна одній нотаріально посвідчені довіреності                        з правом розпорядження належними їм автомобілями.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області рішенням від 02 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Усунув ОСОБА_1 перешкоди у користуванні автомобілем марки «Mercedes-Benz», модель 350, VIN- НОМЕР_1 , 2004 року випуску, синього кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 , та зобов`язав ОСОБА_3 , ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 вказаний автомобіль, ключі запалювання до цього автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 27 січня 2018 року, видане на ім`я ОСОБА_3 . Вирішив питання щодо розподілу судових витрат. В решті позову відмовив.
 
Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнив. Стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 отримані грошові кошти за письмовою розпискою від 28 жовтня                     2016 року у розмірі 15 000,00 дол. США. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не набули право власності на спірний автомобіль, оскільки довіреність від 28 жовтня 2016 року була скасована ОСОБА_1 02 квітня 2018 року, а преюдиційним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 березня 2020 року у справі № 209/1900/19  визнано недійсним договір купівлі-продажу від 27 січня 2018 року автомобіля «Mercedes-Benz», укладений ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 на підставі виданої нею довіреності                          від 28 жовтня 2016 року та покупцем ОСОБА_3 .
 
Видача довіреності на володіння, користування і розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором і не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. 
 
Усунення перешкод у користуванні майном є ефективним способом захисту прав позивача за первісним позовом. Суд не встановив заволодіння відповідачами спірним автомобілем у незаконний спосіб, тому вимоги про його витребування                                   і вилучення не ґрунтуються на законі.
 
Підстав  для встановлення порядку виконання рішення суду відповідно до статті 267 ЦПК України немає.
 
З незалежних від ОСОБА_2 обставин договір купівлі-продажу спірного автомобіля між сторонами укладено не було, передані 28 жовтня 2016 року 15 000,00 дол. США ОСОБА_4 не повернув. Оскільки у цій справі суд дійшов висновку про повернення транспортного засобу, з ОСОБА_4 підлягають стягненню отримані ним кошти за письмовою розпискою.
 
Позивач за зустрічним позовом не пропустив строк давності, адже його перебіг розпочався з 29 жовтня 2019 року і мав сплинути 29 жовтня 2022 року, однак відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей строк продовжувався на період дії карантину (з 12 березня 2020  року до 30 червня                               2023 року), а згідно з пунктом 19 - зупинявся на час дії воєнного стану (з 24 лютого 2022 року).
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Дніпровський апеляційний суд постановою від 29 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_4  залишив без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 липня 2024 року                                                   в оскаржуваній частині - без змін.
 
Апеляційний суд мотивував своє рішення законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. 
 
Письмові пояснення, надані апелянтом під час апеляційного розгляду, фактично                   є доповненням апеляційної скарги, яке подано з пропуском строку, передбаченого  статтею 364 ЦПК України. Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду,  ОСОБА_4 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду                             від 29 січня 2025 року в частині задоволення зустрічного позову і в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.
 
Підставою касаційного оскарження вказував те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 910/1001/19 та постановах Верховного Суду              від 16 листопада 2022 року у справі № 752/24301/19, від 14 липня 2022 року у справі № 285/2686/20-ц, від 03 листопада 2021 року у справі № 2-3552/10, від 19 січня                   2022 року у справі № 752/19105/21, від 25 лютого 2021 року у справі  № 679/219/20, від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18, від 08 травня 2019 року у справі               № 569/12163/17, від 26 вересня 2019 року у справі № 204/6184/15-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 175/2355/15, від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22, від 26 серпня 2020 року у справі № 127/26237/17, від 12 травня 2021 року у справі № 216/3765/16-ц,  від 06 листопада 2024 року у справі № 760/3970/20, від 14 квітня 2021 року у справі № 520/17947/18, від 27 липня 2020 року у справі № 621/1255/17, від 30 травня 2019 року у справі № 824/235/18, від 24 січня 2020 року у справі                        № 760/13211/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 757/28231/13-ц, від 01 грудня 2021 року у справі № 382/2284/18, від 25 червня 2018 року у справі № 314/3995/15, від 11 липня 2018 року у справі № 752/18477/15-ц, від 29 липня 2019 року у справі                                  № 756/3966/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 04 серпня                     2021 року у справі № 185/446/18, від 02 червня 2020 року у справі № 910/17792/17, від 07 липня 2023 року у справі № 206/501/20, від 28 лютого 2024 року у справі                 № 159/4766/21, від 13 грудня 2023 року у справі № 295/13310/21, від 23 січня              2019 року у справі № 355/385/17, від 06 жовтня 2022 року у справі № 911/1528/21;
 
- суд першої інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_4 , належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України);
 
- суд необґрунтовано відхлинив клопотання (заяву) ОСОБА_4 щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України);
 
- суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_4 , який не був повідомлений належним чином про розгляд справи, що є обов`язковою підставою для скасування рішення.  
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказував, що він буде уточнювати скаргу, адже повний текст рішення суду першої інстанції він не отримав, однак апеляційний суд не взяв до уваги доповнення до апеляційної скарги та письмові пояснення скаржника. 
 
ОСОБА_4 не отримував  від ОСОБА_2 15 000,00 дол. США.  Суд взяв до уваги незавірену копію розписки, оригіналу якої в матеріалах справи немає. Відсутність               у ОСОБА_2 оригіналу документа унеможливлює його подання до суду як доказу у справі. У розписці не зазначено, хто саме передавав кошти. 
 
У рішенні суду у справі № 209/1900/19 зазначено, що 15 000,00 дол. США складаються з автомобіля «Skoda Octavia», 2010 року випуску, та 4 000,00 дол. США (пояснення сторін у справі). 
 
ОСОБА_2 , знаючи, що між ним і ОСОБА_4 немає будь-якого зобов`язання щодо сплати коштів, нібито передає 15 000,00 дол. США взамін автомобіля, тому його поведінка є суперечливою. ОСОБА_2 вільно і без помилки погодився на настання невигідних для нього наслідків. До правовідносин, які виникли у цій справі, не підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України, адже існувала попередня усна домовленість про передання коштів. Розписка підтверджує укладення договору  оренди/користування автомобілем. 
 
Суди не з`ясували, чи передбачає розписка повернення коштів.
Довіреність, видана ОСОБА_1 , була використана ОСОБА_2 для укладення договору купівлі-продажу, після чого її повторне використання неможливе, а тому її скасування не має значення для справи. Оригінал довіреності додається до договору купівлі-продажу та залишається у нотаріуса чи у сервісному центрі МВС, що також унеможливлює її використання, адже вона не знаходиться у довіреної особи. Пов`язувати довіреність і розписку є некоректним і безпідставним. 
 
Зустрічний позов подано через шість років після укладення відповідної розписки, тобто з пропуском строку давності, що є самостійною підставою для відмови                        у позові. 
 
Автомобіль незаконно перебуває у власності, користуванні, розпорядженні                            і володінні подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , тому немає підстав для задоволення зустрічних позовних вимог. 
 
У квітні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Юрочкіна Ю. В. як представника ОСОБА_3 , мотивований законністю й обґрунтованістю судових рішень.
 
ОСОБА_4 був належним чином повідомлений про розгляд справи. 
ОСОБА_4 не заявляв клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Розписка була предметом дослідження під час розгляду справ                                   № 209/1900/19, 209/1151/20, в яких ОСОБА_4 не заперечував про її достовірність. 
 
Задоволення первісних позовних вимог про витребування майна в особи, яка                          є добросовісним набувачем, без повернення йому коштів призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. Зупинено виконання рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 липня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 коштів за письмовою розпискою від 28 жовтня 2016 року у розмірі                    15 000,00 дол. США до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
 
24 березня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
23 червня 2012 року ОСОБА_1 придбала автомобіль «Mercedes-Benz», модель 350, 2004 року випуску.
 
28 жовтня 2016 року ОСОБА_1 надала довіреність, якою за попередньо досягнутою домовленістю уповноважила ОСОБА_2 та свого сина -                     ОСОБА_4 (кожен діє самостійно) розпоряджатися від її імені, а також при здійсненні повноважень за цією довіреністю користуватися автомобілем Mercedes-Benz, номерний знак НОМЕР_2 , а також надала право укладати від її імені договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження та користування транспортним засобом, укладати та підписувати від її імені угоди про відшкодування заподіяної шкоди, одержувати гроші за проданий транспортний засіб. 
 
Довіреність видана з правом передоручення, з правом виїзду за кордон і дійсна до 28 жовтня 2019 року. 
 
28 жовтня 2016 року ОСОБА_2 видав довіреність, якою за попередньо досягнутою домовленістю уповноважив ОСОБА_1 і ОСОБА_4 управляти і розпоряджатися, обмінювати, здавати в оренду, продавати за ціною і на умовах за їх розсудом належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , виданого 09 липня 2015 року Центром ДАІ 1202, автомобіль марки «Skoda Octavia А5», номерний знак НОМЕР_6 . 
 
Довіреність видана строком на три роки, до 28 жовтня 2019 року з правом передоручення, з правом користування автомобілем за межами України.
 
28 жовтня 2016 року ОСОБА_4 склав розписку, в якій зазначив, що отримав                    15 000,00 дол. США взамін автомобіля «Mercedes-Benz», номерний знак НОМЕР_2 , претензій не має.
 
27 січня 2018 року ОСОБА_2 , діючи на підставі виданої 28 жовтня 2016 року довіреності, уклав від імені ОСОБА_1 договір купівлі-продажу транспортного засобу № 1244/2018/803785, згідно з яким продав своїй дружині - ОСОБА_3 за 313 595,00 грн автомобіль «Mercedes-Benz», номерний знак НОМЕР_2 .
 
02 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса                       Лещенко О. В. із заявою про скасування довіреності від 28 жовтня 2016 року.
 
11 березня 2020 року рішенням Дніпровського районного суду                                                          м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у справі № 209/1900/19 визнано недійсним договір купівлі-продажу від 27 січня 2018 року № 1244/2018/803785 автомобіля марки «Mercedes-Benz», модель 350, 2004 року випуску, укладений ОСОБА_2 від імені продавця ОСОБА_1 , на підставі виданої нею довіреності від 28 жовтня 2016 року, та покупцем ОСОБА_3 .
 
У цьому рішенні суд встановив, що видавши ОСОБА_2 28 жовтня 2016 року нотаріально посвідчену довіреність строком дії до 28 жовтня 2019 року, передавши йому автомобіль марки «Mercedes-Benz», модель 350, 2004 року випуску, синього кольору, ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, ОСОБА_1 дозволила ОСОБА_2 не тільки користуватися автомобілем протягом строку дії довіреності, а також дозволила розпоряджатися належним їй автомобілем Мерседес від її імені, шляхом укладення договорів цивільно-правового характеру, в тому числі договору купівлі-продажу, та отримати грошові кошти за проданий автомобіль. Крім того, цим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 і її син ОСОБА_4 дійсно мали намір продати автомобіль Мерседес за оголошеною ціною 18 500 дол. США, у зв`язку з чим розмістили оголошення про продаж автомобіля. 28 жовтня 2016 року ОСОБА_4 склав розписку, в якій зазначив, що отримав 15 000 дол. США взамін автомобіля Mercedes-Benz, номерний знак                             НОМЕР_2 , претензій не має. 02 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Лещенко О. В. із заявою про скасування довіреності                                       від 28 жовтня 2016 року, строком дії до 28 жовтня 2019 року.
 
13 жовтня 2020 року постановою Дніпровського апеляційного суду рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області   від 11 березня 2020 року залишено без змін.
 
10 березня 2021 року постановою Верховного Суду вказані судові рішення   залишено без змін.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 липня 2021 року у справі № 209/1151/20 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання дійсним договору міни автомобіля, визнання права власності та витребування автомобіля залишено без задоволення.
 
21 вересня 2022 року постановою Дніпровського апеляційного суду залишено без змін рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 липня 2021 року.
 
14 жовтня 2020 року ОСОБА_1 зверталась до Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП у Дніпропетровській області із заявою (повідомленням) про вчинення ОСОБА_3 і ОСОБА_2 кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 185, частиною четвертою статті  190, частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 192, частиною першою статті 382 КК України, в порядку статті 214 КПК України (копії заяв, витяг                  з ЄРДР № 12020040640001908 від 15 жовтня 2020 року, ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР).
 
ОСОБА_1 направила на адресу ОСОБА_3 і ОСОБА_2 чотири письмові вимоги про повернення/витребування автомобіля марки «Mercedes-Benz», модель 350, 2004 року випуску.
 
ОСОБА_3 і ОСОБА_2 в добровільному порядку автомобіль «Mercedes-Benz» ОСОБА_1 не повернули.
 
У листі РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 17 грудня 2020 року № 31/4-123 вказано, що з 27 січня 2018 року автомобіль «Mercedes-Benz», модель 350, 2004 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу                         від 27 січня 2018 року № 1244/2018/803785.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Зміст касаційної скарги з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржена тільки в частині зустрічних позовних вимог, а тому переглядається лише в цій частині.
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права                    в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
 
Положення глави 83 ЦК України застосовуються, зокрема, до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (пункт 4 частини третьої статті 1212 ЦК України).
 
За змістом статті 1212 ЦК України передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. 
 
Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають                     у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Встановлено, що ОСОБА_6 видала 28 жовтня 2016 року довіреність на ім`я ОСОБА_2 строком на 3 роки, передавши йому автомобіль марки «Mercedes-Benz», ключі від ньогота свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.
 
28 жовтня 2016 року ОСОБА_4 склав розписку про отримання 15 000,00 дол. США взамін автомобіля «Mercedes-Benz», номерний знак НОМЕР_2 , претензій не має 02 квітня 2018 року ОСОБА_1 скасувала видану довіреність, про що не повідомила довірену особу.
 
Встановивши, що з незалежних від ОСОБА_2 обставин договір купівлі-продажу спірного автомобіля між сторонами не було укладено, а передані 28 жовтня                     2016 року ОСОБА_4 15 000,00 дол. США в рахунок оплати спірного автомобіля ОСОБА_2 не повернуті, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог щодо повернення безпідставно набутих коштів.  
 
Суди також правильно виходили із відсутності пропуску ОСОБА_2 позовної давності, адже перебіг строку давності припав та був продовжений на період дії карантину з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року (відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України), а в подальшому на строк дії воєнного стану (відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги щодо неналежності розписки від 28 жовтня 2016 року про отримання ОСОБА_4 коштів, суд не бере до уваги, оскільки такі доводи зводяться до необхідності переоцінки цього доказу, який неодноразово був предметом дослідження при розгляді цієї та інших справ (№209/1900/19, №209/1151/20), в яких йому була надана обґрунтована правова оцінка. Клопотань щодо проведення експертиз ОСОБА_4 в судах попередніх інстанцій не заявляв.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_4 , який не був повідомлений належним чином про дату, час і місце судового засідання, на увагу не заслуговують, адже ОСОБА_4 подав до суду першої інстанції заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 189-190 т.1). 
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до незгоди з ними, необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, що перебуває поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).
 
Вирішуючи спір, суди  правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, ухвалили законні                 й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.  
 
Висновки апеляційного суду з урахуванням установлених обставин справи не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах, зазначених заявником у касаційній скарзі.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
 
Клопотання ОСОБА_4 про повернення відзиву на касаційну скаргу, додаткових пояснень, з огляду на те, що вони не містять підпису та подані адвокатом       Юрочкіним Ю. В., без долучення повноважень, є безпідставними, оскільки такі документи подані через Електронний суд і до них долучено повноваження адвоката на представництво інтересів ОСОБА_2 . 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін. 
 
Оскільки виконання рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 липня 2024 року в частині стягнення                                          з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 15 000,00 дол. США було зупинено ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2025 року до закінчення його перегляду                                        в касаційному порядку, його виконання необхідно поновити.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 липня 2024 року і постанову Дніпровського апеляційного суду                         від 29 січня 2025 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 липня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 15 000,00 дол. США
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,       є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
М. Ю. Тітов