ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 р.	Справа № 440/7291/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Русанової В.Б. ,
за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту соціального захисту населення Полтавської міської ради на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.06.2025 та додаткове рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.06.2025, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повні тексти складено 27.06.25 року по справі № 440/7291/25
          за позовом      ОСОБА_1  
          до      Департаменту соціального захисту населення Полтавської міської ради                      
          про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Департаменту соціального захисту населення Полтавської міської ради, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Департаменту соціального захисту населення Полтавської міської ради щодо ненадання йому акта про встановлення факту здійснення постійного догляду за дідусем, ОСОБА_2 , за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560;
- зобов`язати відповідача надати ОСОБА_1 акт про встановлення факту здійснення постійного догляду за дідусем, ОСОБА_2 , за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560.
Позовні вимоги обґрунтував посиланням на те, що він постійно здійснює догляд за своїм дідусем, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є особою з інвалідністю другої групи, за відсутності інших осіб, які є членами сім`ї першого та другого ступеня споріднення та можуть здійснювати догляд. Позивач зазначив, що його мати, яка є донькою ОСОБА_2 , не може здійснювати догляд за рідним батьком, оскільки зайнята доглядом за донькою, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є особою з інвалідністю з дитинства. З метою реалізації права на отримання відстрочки від призову на військову службу відповідно до пункту 14 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" позивач 10.03.2025 та 11.04.2025 звертався до Департаменту із заявою про надання йому акта про встановлення факту здійснення постійного догляду за дідусем, ОСОБА_2 , за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560, однак відповідач відмовив у складенні така акта з посиланням на наявність у ОСОБА_2 рідної доньки ОСОБА_4 , яка зобов`язана здійснювати догляд за батьком.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 24.06.2025 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Департаменту соціального захисту населення Полтавської міської ради щодо не розгляду по суті заяви ОСОБА_1 від 11.04.2025 про надання акта про встановлення факту здійснення постійного догляду за дідусем, ОСОБА_2 , за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560.
Зобов`язано Департамент соціального захисту населення Полтавської міської ради розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 11.04.2025 про надання акта про встановлення факту здійснення постійного догляду за дідусем, ОСОБА_2 , за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Крім того, додатковим рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27.06.2025 заяву адвоката Ткаченко Анни Володимирівни про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Ухвалено в адміністративній справі №440/7291/25 додаткове рішення, яким стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціального захисту населення Полтавської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) та на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень).
Відповідач, не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення і додаткове рішення та прийняти нові, якими відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що Департамент двічі розглянув звернення Позивача щодо видачі акта по суті, у межах чинного законодавства надав роз`яснення щодо правових підстав для видачі зазначеного акта, а також умов, за яких такни акт складається.
Вважає, що Полтавський окружний адміністративний суд в рішенні від 24.06.2025 безпідставно зобов`язав Департамент повторно розглянути заяву позивача від 11.04.2025.
Відповідач вказує, що підставою видачі акту про встановлення факту здійснення особою постійного догляду є заява військовозобов`язаного та додані до неї документи (визначені в додатку № 5 до Порядку).
Також апелянт стверджує, що Департамент діяв у межах компетенції та у передбачених законом формі. Окрім цього, відповідно до пункту 11 Положення про комісію із встановлення факту здійснення особою постійного догляду, затвердженого наказом Департаменту від 06.02.2025 № 22, у разі ненадання військовозобов`язаним до заяви, зазначеної в пункті 7 цього Положення, документів, визначених у підпунктах 9 і 14 додатка 5 до Порядку, Акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду Комісією не складається, про що заявник повідомляється листом Департаменту соціального захисту населення Полтавської міської ради письмово.
Крім того, на думку відповідача, додаткове рішення від 27.06.2025 по справі № 440/7291/25 ухвалене з порушенням принципу змагальності, гласності та законності.
Позивач скористався своїм правом та надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначає про те, що судове рішення у даній справі не може бути визнане таким, що порушує принципи законності та верховенства права. Навпаки, суд діяв у межах своїх повноважень, ґрунтуючись на нормах чинного законодавства та дотримуючись усіх процесуальних вимог. Твердження про те, що суд відступив від принципів законності та верховенства права, на думку позивача є безпідставним, оскільки суд, розглядаючи справу, всебічно вивчив усі надані докази та аргументи сторін. Крім того, суд своїм рішенням усунув порушення прав ОСОБА_1 та відновив законність. 
Позивач наголошує на тому, що рішення є обґрунтованим і послідовним, а його висновки взаємопов`язані та підтверджують один одного, що свідчить про глибокий аналіз справи та її обставин. 
Звинувачення у поспішності розгляду справи є необґрунтованим, оскільки суд дотримувався всіх процесуальних строків, визначених Кодексом адміністративного судочинства України. Сторони були належним чином повідомлені про час і місце засідання, мали достатньо часу для підготовки та подання своїх аргументів і доказів. Розгляд справи відбувся в рамках встановленого законом порядку, що гарантує його об`єктивність та неупередженість.
Таким чином, судове рішення є законним, обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам законодавства. 
На думку позивача, твердження про порушення судом принципів законності, суперечливість висновків та поспішність розгляду справи є безпідставними та не відповідають дійсним обставинам.
Доводи апелянта про те, що судове рішення породжує правову невизначеність та створює нову правову норму, також є необґрунтованим, з огляду на те, що суд, ухвалюючи рішення, не займався правотворчою діяльністю, що є виключною компетенцією законодавчої гілки влади. Навпаки, суд діяв у межах своїх повноважень, виключно застосовуючи та тлумачачи чинні норми права.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України, військовозобов`язаний /а.с. 18-21/.
10.03.2025 позивач звернувся до Департаменту із заявою, у якій зазначив, що він здійснює постійний догляд за дідусем ОСОБА_2 , а тому просив надати йому акт про встановлення факту здійснення постійного догляду, за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560 /а.с. 94-114/.
Департамент у листі від 12.03.2025 повідомив позивача, що з метою оформлення акта встановлення факту здійснення особою постійного догляду йому необхідно додати до заяви документи, визначені в додатку 5 до Порядку, а саме: один із таких документів, що підтверджує неможливість членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьки, чоловік (дружина), діти, у тому числі усиновлені) здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю I чи II групи: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу члена сім`ї першого ступеня споріднення в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ /а.с. 115/.
17.04.2025 до Департаменту повторно надійшла заява позивача від 11.04.2025 про складення та надання йому акта про встановлення факту здійснення постійного догляду, за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560 /а.с. 116-153/.
У заяві позивач наголосив, що його мати - ОСОБА_4 не може займатись постійним доглядом за рідним батьком, ОСОБА_2 , оскільки проживає окремо від нього та зайнята постійним доглядом за неповнолітньою донькою, ОСОБА_3 , що є особою з інвалідністю з дитинства.
Відповідач у листі від 24.04.2025 повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для складення акта про встановлення факту здійснення постійного догляду з огляду на ненадання позивачем документів на підтвердження неможливості члена сім`ї першого ступеня споріднення здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю /а.с. 154-155/.
Не погодившись з позицією уповноваженого органу, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що недотримання відповідачем порядку розгляду заяви ОСОБА_1 від 11.04.2025 про надання йому акта здійснення постійного догляду за дідусем, який є особою з інвалідністю другої групи та потребує отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, є підставою для висновку про протиправну бездіяльність Департаменту щодо розгляду по суті такої заяви.
У зв`язку з чим, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язати Департамент розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 11.04.2025 про надання акта про встановлення факту здійснення постійного догляду за дідусем, ОСОБА_2 , за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку №560, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 65 Основного Закону України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до статті 1 Закону України від 12.05.2015 №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 №69/2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 (далі - Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Частиною 1 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" №3543-ХІІ від 21.10.1993 (далі - Закон №3543-XII) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону №3543-ХІІ, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Частиною 1 ст. 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, а саме: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду; надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, силам цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом; проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
В свою чергу, ст. 23 Закону №3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.
Так, згідно з п. 14 ч. 1 ст. 23 Закону №3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані члени сім`ї другого ступеня споріднення особи з інвалідністю I або II групи, зайняті постійним доглядом за нею (не більше одного та за умови відсутності членів сім`ї першого ступеня споріднення або якщо члени сім`ї першого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я). У разі відсутності членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення норма цього пункту поширюється на членів сім`ї третього ступеня споріднення особи з інвалідністю I або II групи.
Відповідно до п. 61 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560 від 16.05.2024 (в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення), військовозобов`язані, які здійснюють постійний догляд за особами, зазначеними у п. 9 і 14 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію2, та не отримують компенсації (допомоги, надбавки) на догляд за ними, для розгляду питання надання їм відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації звертаються за встановленням факту здійснення постійного догляду із заявою у довільній формі на ім`я керівника виконавчого органу сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її утворення) ради, районної у м. Києві військової адміністрації за адресою задекларованого/ зареєстрованого місця проживання особи, зазначеної у п. 9 і 14 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", за якою здійснюється догляд. У заяві повинні бути зазначені такі відомості про військовозобов`язаного, який здійснює постійний догляд: прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), адреса задекларованого/зареєстрованого місця проживання, контактні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті); відомості про особу, за якою здійснюється постійний догляд (прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), адреса зареєстрованого/задекларованого місця проживання, контактні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті).
Військовозобов`язані, які здійснюють постійний догляд за особами, зазначеними у п. 9 і 14 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", до заяви, зазначеної в абзаці першому цього пункту, додають документи, визначені у пп. 9 і 14 додатка 5 (крім акта про встановлення факту здійснення особою постійного догляду (додаток 8).
Районні, міські держадміністрації (військові адміністрації), виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад для розгляду документів щодо встановлення факту здійснення військовозобов`язаним постійного догляду за особами, зазначеними у п. 9 і 14 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", утворюють постійно діючу комісію із встановлення факту здійснення особою постійного догляду.
Комісія із встановлення факту здійснення особою постійного догляду здійснює розгляд заяви протягом десяти календарних днів з дати її подання.
До складу комісії із встановлення факту здійснення особою постійного догляду можуть входити депутати місцевої ради, представники виконавчих органів місцевого самоврядування, громадських організацій загальною чисельністю не менше ніж п`ять осіб.
Під час своєї роботи комісія із встановлення факту здійснення особою постійного догляду:
- відвідує місце проживання особи, за якою здійснюється постійний догляд, зазначене у заяві військовозобов`язаного, для встановлення факту здійснення постійного догляду;
- перевіряє відомості щодо наявності/відсутності інших осіб, які здійснюють постійний догляд за особою, зазначеною в заяві, зокрема інформацію щодо наявних прийнятих структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, міських держадміністрацій (військових адміністрацій), виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад рішень про надання соціальних послуг з догляду за особою, за якою здійснює догляд військовозобов`язаний, за її задекларованим/зареєстрованим місцем проживання.
За результатами роботи комісія із встановлення факту здійснення особою постійного догляду складає та надає військовозобов`язаному акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду (додаток 8).
На виконання пункту 61 Порядку №560 наказом Департаменту від 06.02.2025 №22 "Про створення комісії із встановлення факту здійснення особою постійного догляду та затвердження Положення про комісію" створено постійно діючу комісію із встановлення факту здійснення особою постійного догляду, затверджено склад комісії із встановлення факту здійснення особою постійного догляду, затверджено Положення про комісію із встановлення факту здійснення особою постійного догляду (т. 1, а.с. 156-160).
Встановлені обставини справи свідчать, що позивач заявою від 11.04.2025, що отримана Департаментом 17.04.2025 за вх.№4403/01-15-01.1-06, просив скласти та надати йому акт про встановлення факту здійснення постійного догляду за дідусем, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У заяві позивач повідомив, що його дідусь є особою з інвалідністю другої групи (т. 1, а.с. 135), за висновком про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, наданим Комунальним підприємством "Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Полтавської міської ради" потребує отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи (т. 1, а.с. 136).
ОСОБА_1 проживає спільно з дідусем, на підтвердження чого надав витяг від 10.02.2025 вих.№01-12-05.1-06/320 (т. 1, а.с. 137).
Також позивач зазначив, що його мати - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не може здійснювати догляд за рідним батьком, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки зайнята постійним доглядом за неповнолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що є особою з інвалідністю з дитинства.
На підтвердження цих доводів позивач долучив до заяви від 11.04.2025 копії: свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 141), повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (т. 1, а.с. 142-143), посвідчення серії НОМЕР_2 про призначення державної соціальної допомоги дитині з інвалідністю (т. 1, а.с. 144), медичного висновку від 18.03.2009 №16 про дитину-інваліда віком до 18 років (т. 1, а.с. 145), форми індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда, що видається лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів від 22.01.2025 №13 (т. 1, а.с. 146-147), довідки Департаменту соцзахисту населення Полтавської міськради від 05.02.2025 №118 про призначення державної соціальної допомоги дітям з інвалідністю до 18 років (т. 1, а.с. 148), довідку про склад сім`ї (т. 1, а.с. 149).
Крім того, до заяви від 11.04.2025 позивач долучив нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про те, що вона не має можливості забезпечити постійний догляд за батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки має на утриманні та здійснює догляд за неповнолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є особою з інвалідністю з дитинства (т. 1, а.с. 150).
Позивачу було відмовлено у задоволенні заяви, підставою для відмови позивачу у встановленні факту здійснення особою догляду (постійного догляду) за ОСОБА_2 , який являється позивачу дідусем, слугувало ненадання позивачем документів на підтвердження неможливості члена сім`ї першого ступеня споріднення здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю.
З 18.05.2024 діє новий Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560, яким врегульовано та деталізовано процедуру надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення.
Відповідно до Додатку 5 Порядку № 560 документами, що підтверджують право на відстрочку за п. 14 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" є:
для військовозобов`язаного, який зайнятий постійним доглядом за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I чи II групи, - документи, що підтверджують родинні зв`язки другого ступеня споріднення (рідні брати та сестри, баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки), один із таких документів, що підтверджує неможливість членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьки, чоловік (дружина), діти, у тому числі усиновлені) здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю I чи II групи: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу члена сім`ї першого ступеня споріднення в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ, а також документи про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду (додаток 8);
для військовозобов`язаного, який зайнятий постійним доглядом за членом сім`ї третього ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I чи II групи, - документи, що підтверджують родинні зв`язки третього ступеня споріднення (дядьки, тітки, племінники та племінниці), один із таких документів, що підтверджує неможливість членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю I чи II групи: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу члена сім`ї першого або другого ступеня споріднення в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ, а також документи про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду (додаток 8);
для особи, за якою здійснюється догляд, - один із таких документів, що підтверджує інвалідність особи: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійне посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю", в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики
Додатком 5 вказаного Порядку вказано, що особі яка зайнята доглядом та бажає отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації за п. 14 ч. 1 ст. 23 Закону №3543-ХІІ необхідно підтвердити неможливість члена сім`ї першого ступеня споріднення (батьки, її чоловік або дружина, діти такої особи, у тому числі усиновлені) здійснювати догляд за особами з інвалідністю I або II групи.
Також, Порядок № 560 регламентує можливість здійснення членом сім`ї другого ступеня споріднення догляду за особою з інвалідністю I або II групи за умови неможливості особи першого ступеня споріднення (батьки, її чоловік або дружина, діти такої особи, у тому числі усиновлені) здійснювати догляд: інвалідність такої особи, її потребу у постійному догляді, перебування під арештом (крім домашнього арешту), відбування покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі.
Водночас, колегія суддів зауважує, що за результатами аналізу положень пункту 61 Порядку №560, визначено, що складення акта про встановлення факту здійснення постійного догляду віднесено до повноважень комісії, загальна чисельність якої не може становити менше 5 осіб.
Зі змісту додатка 1 до наказу Департаменту від 06.02.2025 №22 колегією суддів встановлено, що до складу комісії із встановлення факту здійснення особою постійного догляду включено шість осіб (т. 1, а.с. 157-158).
Натомість,  матеріали справи не містять доказів розгляду заяви позивача від 11.04.2025 саме комісією із встановлення факту здійснення особою постійного догляду.
Як вбачається з матеріалів справи, позивача про результат розгляду його заяви повідомлено листом Департаменту за підписом Директора Департаменту, що не входить до складу комісії.
Більш того, серед виконавців листа зазначено ОСОБА_5 , який також не входить до складу комісії (т. 1, а.с. 155 зворот).
Крім того варто наголосити, що відповідно до пункту 61 Порядку №560 під час своєї роботи комісія із встановлення факту здійснення особою постійного догляду відвідує місце проживання особи, за якою здійснюється постійний догляд, зазначене у заяві військовозобов`язаного, для встановлення факту здійснення постійного догляду.
З урахуванням вжитого законодавцем слова "відвідує" комісія не наділена повноваженнями визначати доцільність (необхідність) відвідування особи, за якою здійснюється постійний догляд, тоді як у ході розгляду справи не надано доказів, що комісія відвідувала ОСОБА_2 з метою встановлення факту здійснення постійного догляду.
Окрім того, стверджуючи про ненадання позивачем документів на підтвердження неможливості здійснення постійного догляду членом сім`ї першого ступеня споріднення - ОСОБА_4 , яка є матір`ю позивача та рідною донькою ОСОБА_2 , комісія жодним чином не оцінила надані позивачем разом із заявою від 11.04.2025 документи щодо обставин утримання ОСОБА_4 та здійснення догляду за неповнолітньою донькою, яка є особою з інвалідністю з дитинства, на підтвердження чого до заяви були долучені відповідні документи.
Аналіз наведених вище положень частини другої статті 19 Конституції України, частини третьої статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" дає змогу колегії суддів дійти висновку, що діяльність органів місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж органом місцевого самоврядування чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
У контексті наведеного суд апеляційної інстанції враховує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Елементом верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "C. G. та інші проти Болгарії" від 24.04.2008 (C. G. and Others v. Bulgaria, заява №1365/07, § 39), "Олександр Волков проти України" від 09.01.2013 (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява №21722/11, § 170)).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Кантоні проти Франції" від 11.11.1996 (Cantoni v. France, заява №17862/91, § 31, 32), "Вєренцов проти України" від 11.04.2013 (Vyerentsov v. Ukraine, заява №20372/11, § 65)).
Принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.
Вимога щодо "якості закону" та обов`язок застосовувати найбільш сприятливий для особи спосіб його тлумачення, у разі якщо такий закон не відповідає визначеним критеріям якості закону, ґрунтуються передусім на положеннях частини першої статті 57 Конституції України, яка встановлює, що "кожному гарантується право знати свої права і обов`язки". Із цієї конституційної норми відомо те, що у випадку встановлення судом того факту, що закон сформульований у спосіб, який не дозволяє особі знати свої права і обов`язки, застосування (тлумачення) такого закону повинно відбуватися судом на користь особи, яку позбавили (звузили) на підставі цього закону певного права або встановили (розширили) для неї нові обов`язки.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що недотримання відповідачем порядку розгляду заяви ОСОБА_1 від 11.04.2025 про надання йому акта здійснення постійного догляду за дідусем, який є особою з інвалідністю другої групи та потребує отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, є підставою для висновку про визнання протиправною бездіяльність Департаменту щодо розгляду по суті такої заяви.
Таким чином, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зобов`язати Департамент розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 11.04.2025 про надання акта про встановлення факту здійснення постійного догляду за дідусем, ОСОБА_2 , за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку №560, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Щодо додаткового судового рішення, яким з відповідача стягнуті судові витрати зі сплати судового збору та на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частинами 1, 3, 6 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Разом з тим, колегія суддів наголошує на тому, що принцип пропорційності при стягненні судового збору у разі часткового задоволення позову щодо позовних вимог немайнового характеру не застосовується.
Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 13.08.2020 у справі 440/3005/19.
З матеріалів справи встановлено, що позивачем при зверненні до суду з адміністративним позовом сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн згідно з квитанцією № 4422-0913-2450-3766 від 26.05.2025 (т. 1, а.с. 84).
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, то витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціального захисту населення Полтавської міської ради  на користь позивача на загальну суму 1211,20 грн.
Продовжуючи розгляд справи, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до частини першої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно із частиною другою статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Відповідно до положень ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Зазначені положення кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.
За змістом пункту першого частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певну суму, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (269).
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зазначені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, Верховного Суду від 19 вересня 2019 року по справі № 810/2760/17 додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, у постанові Верховного Суду від 17.03.2021 у справі № 712/1720/19.
Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Колегія суддів зазначає, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду надано копії: договору від 26.03.2025 № ТА-26/03/25 про надання правничої допомоги, акта наданих послуг та виконаних робіт від 24.06.2025, детального опису робіт та наданих послуг, платіжної інструкції від 26.03.2025 (т. 1, а.с. 189-192).
Зі змісту наданих документів слідує, що адвокат надала клієнту правничу допомогу, що включає: надання усної консультації, написання та подання до Департаменту адвокатських запитів від 26.03.2025 №250, від 22.04.2025 №315, від 29.04.2025 №336, складання заяви від 11.04.2025, написання та подання до суду позовної заяви, клопотання про витребування доказів, відповіді на відзив, заяви про ухвалення додаткового рішення, участь у судових засіданнях у суді першої інстанції 17.06.2025 та 24.06.2025.
Варто зазначити, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі спонукає суб`єкта владних повноважень утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.
Аналогічні висновки містить постанова Верховного Суду від 23.01.2025 по справі №240/32993/23, що враховується судом відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Колегія суддів зазначає, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума в розмірі 5000 грн в якості судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою під час розгляду справи, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, є співмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішень, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Полтавської міської ради  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.06.2025 та додаткове рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.06.2025 по справі № 440/7291/25  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський	
Судді	   	А.О. Бегунц    В.Б. Русанова   	
Повний текст постанови складено  09.09.2025 року