ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 листопада 2025 року
м. Київ
 
справа № 149/1221/23
провадження № 61-12554св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - Фермерське господарство «Поділля Н»,
відповідачі: Фермерське господарство «Агроголд», ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Фермерського господарства «Агроголд» на постанову Вінницького апеляційного суду від 24 липня 2024 рокуу складі колегії суддів: Рибчинського В. П., Голоти Л. О., Сопруна В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2023 року Фермерське господарство «Поділля Н» (далі - ФГ «Поділля Н») звернулось до суду з позовом до Фермерського господарства «Агроголд» (далі - ФГ «Агроголд»), ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди землі.
 
Позов мотивовано тим, що 26 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 
і ФГ «Поділля Н» укладено договір оренди землі, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером 0524883500:03:001:0058, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кустовецької сільської ради Хмільницького району Вінницької області.
 
Відповідно до пункту 8 договір укладено на 7 (сім) років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. 
У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжили його дію.
 
Відповідно до акта приймання-передання об?єкта оренди (земельної ділянки) від 26 жовтня 2015 року орендодавець передав земельну ділянку, а орендар прийняв її в оренду відповідно до умов договору. 26 жовтня 2015 року речові права на земельну ділянку було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
 
Дія договору оренди землі закінчувалася 26 жовтня 2022 року.
 
Позивач звертав увагу на те, що, зважаючи на підпункт «а» підпункту 1 пункту 27 Розділу «Перехідні положення» ЗК України, договір оренди землі від 26 жовтня 2015 року вважається поновленими на один рік без волевиявлення сторін відповідних договорів і без унесення відомостей про поновлення договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто до 26 жовтня 
2023 року, оскільки у країні введено воєнний стан.
 
Проте під час дії первісного договору 30 грудня 2022 року між ОСОБА_1 і ФГ «Агроголд» укладено договір оренди земельної ділянки, яка перебувала 
у користуванні позивача, що, як він вважав, є підставою для визнання спірного договору недійсним.
 
ФГ «Поділля Н» просило визнати недійсним договір оренди землі, укладений 
30 грудня 2022 року між ОСОБА_1 і ФГ «Агроголд».
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 16 квітня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду мотивовано тим, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав під час дії договору оренди, укладеного 26 жовтня 2015 року, тому спірний договір оренди від 30 грудня 2022 року порушував права орендаря. Однак на момент ухвалення рішення суду визначений законом термін дії первинного договору оренди закінчився, тому визнання недійсним оскаржуваного договору не поновить порушенні права позивача, оскільки суд може захистити право первинного орендаря тоді, коли на підставі відповідного судового рішення цей орендар зможе зареєструвати його право оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте таку можливість первинний орендар матиме тільки тоді, коли на момент набрання судовим рішенням про задоволення відповідного позову законної сили цей орендар матиме чинне право оренди, зокрема, якщо не спливе строк оренди чи буде поновленим первинний договір оренди. 
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 24 липня 2024 року апеляційну скаргу ФГ «Поділля Н» задоволено.
 
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 16 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено.
 
Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0524883500:03:001:0058, укладений між ОСОБА_1 і ФГ «Агроголд», від 30 грудня 2022 року.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що оскільки строк дії спірного договору оренди закінчувався 26 жовтня 2022 року, то відповідно до пункту 27 розділу X «Перехідні положення» ЗК України він вважається поновленим на один рік без волевиявлення сторін, тобто до 26 жовтня 
2023 року. Врахувавши, що на час підписання спірного договору оренди земельної ділянки та реєстрації права оренди земельної ділянки був чинним інший договір оренди цього ж об`єкта, підписаний раніше і зареєстрований, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору оренди недійсним як такого, що суперечить акту цивільного законодавства (частина перша статті 203 ЦК України), зокрема, абзацу четвертому частини другої статті 24 Закону України «Про оренду землі».
 
Апеляційний суд також вказав, що не підлягають врахуванню при вирішенні цієї справи висновки Великої Палати Верховного Суду, сформовані у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, оскільки обставини справ (подібність) відрізняються, враховуючи, що вказаний висновок стосується правовідносин, які виникли до 01 січня 2013 року (до цієї дати реєстрація договорів оренди землі відбувалася в іншому порядку, ніж це передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), а особа, якій належить право оренди земельної ділянки (первинний орендар), після настання цієї дати не зареєструвала своє право 
у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Водночас, у справі яка розглядається, ФГ «Поділля Н» 26 жовтня 2015 року зареєструвало право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0524883500:03:001:0058.
 
Крім того, з позовом до суду за захистом своїх прав орендар ФГ «Поділля Н» звернулося задовго до закінчення строку дії первинного договору оренди 
землі - у квітні 2023 року, а тривалий розгляд справи судом першої інстанції, 
(з огляду на встановлену чинним цивільним процесуальним законодавством процедуру розгляду цивільних справ) не може бути підставою для висновку про відсутність у позивача права на захист його прав.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
27 серпня 2024 року ФГ «Агроголд» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 24 липня 2024 року та залишити в силі рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 16 квітня 2024 року.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що висновки, зроблені апеляційним судом, суперечать висновкам щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18. Вказує, що при застосуванні правової позиції, викладеної у цій постанові Великої Палати Верховного Суду, не має значення, коли був укладений договір оренди, а має значення, коли сплинув строк дії договору оренди, і в матеріалах справи немає договору оренди між ОСОБА_1 і ФГ «Поділля Н» на новий строк.
 
Інші аргументи учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року ФГ «Агроголд» поновлено строк на касаційне оскарження постанови Вінницького апеляційного суду від 
24 липня 2024 року. Відкрито касаційне провадження усправі та витребувано її матеріали з Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області.
 
09 грудня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи
 
Власником земельної ділянки загальною площею 2,4994 га, кадастровий номер 0524883500:03:001:0058, є ОСОБА_1 
 
26 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 і ФГ «Поділля Н» укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0524883500:03:001:0058 строком дії на 7 років.
 
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 26 жовтня 2015 року за позивачем зареєстровано право оренди цієї земельної ділянки.
 
30 грудня 2022 року між ФГ «Агроголд» і ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0524883500:03:001:0058 строком дії на 10 років.
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 січня 2023 року 30 грудня 2022 року зареєстровано право оренди цієї земельної ділянки за ФГ «Агроголд».
 
У квітні 2024 року представник ОСОБА_1 подав до суду заяву, у якій просив позов задовольнити, мотивуючи це тим, що спірний договір оренди було укладено помилково. У подальшому ОСОБА_1 бажає продовжити договірні відносини щодо оренди земельної ділянки саме із ФГ «Поділля Н».
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.
 
Підставою заявлених позовних вимог є те, що спірний договір оренди укладено під час дії попереднього договору оренди, що, на переконання позивача, 
є підставою для визнання його недійсним.
 
Інших підстав позовна заява не містить.
 
Надаючи оцінку аргументам касаційної скарги в межах вимог і доводів позовної заяви, колегія суддів враховує таке.
 
Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».
 
У частині четвертій статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки 
і орендарем.
 
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
 
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
 
Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, 
а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
 
Згідно зі статтею 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
 
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тут і далі - 
у редакції, чинній для спірних правовідносин).
 
У частинах першій, третій статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав є обов`язковою. 
 
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виникають з моменту такої реєстрації.
 
Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката (пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
 
Відповідно до пункту 43 договору оренди землі від 26 жовтня 2015 року, укладеного між ТОВ «Поділля Н» і ОСОБА_1 , цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.
 
Речове право оренди спірної земельної ділянки за позивачем було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 
26 жовтня 2015 року.
 
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22), з 01 січня 2013 року державній реєстрації підлягає не сам договір оренди землі, а право оренди земельної ділянки. Такий договір 
є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та його підписання у простій письмовій формі, якщо інше не узгоджено між сторонами, тобто за умови дотримання ними вимог статей 638, 759 і 792 ЦК України та статті 15 Закону України «Про оренду землі». З моменту укладення договору оренди землі в орендодавця виникає обов`язок передати орендарю земельну ділянку в користування на визначений у договорі строк, а в орендаря - отримати право користування земельною ділянкою.
 
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також вказала, що право оренди земельної ділянки є речовим, і без державної реєстрації такого права немає правових підстав для користування відповідною земельною ділянкою. Оскільки зареєстроване право оренди землі є речовим правом, то 
і способи захисту цього права можуть бути такими, що притаманні речовим правам. Так, орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці будь-якими особами.
 
Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду підтримала висновки, викладені 
в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі 
№ 6-643цс16, у частині того, що договір оренди землі є укладеним з моменту досягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов, а право оренди виникає з моменту його державної реєстрації, проте відступила від висновків, викладених у вказаній постанові Верховного Суду України, у частині того, що, виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України, договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.
 
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що вказані висновки стосуються чинності договору оренди землі, укладеного після 01 січня 2013 року, тобто після зміни законодавчого регулювання, а саме: виключення із Закону України «Про оренду землі» вимог про необхідність державної реєстрації договору оренди із вказівкою на необхідність реєстрації права оренди, а також виключення з тексту цього Закону посилання на укладеність такого правочину 
з дня його державної реєстрації.
 
Цим Законом абзац третій частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» викладено в такій редакції: «дата укладення та строк дії договору оренди». Тобто із 16 січня 2020 року, окрім строку дії договору оренди землі, до істотних умов цього правочину належить також дата його укладення.
 
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду, слід розмежовувати момент укладення договору оренди землі (це момент досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов та підписання - для договорів із 01 січня 2013 року), з якого 
у його сторін виникають права та обов`язки в зобов`язальних правовідносинах, 
і момент виникнення на підставі вказаного правочину речового права, який пов`язаний з моментом державної реєстрації такого права (третє речення частини першої статті 19 Закону України «Про оренду землі»).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 березня 2024 року у справі 
№ 902/1207/22 (провадження № 12-80гс23) зауважила, що абзац третій частини першої статті 15 та друге речення частини першої статті 19 Закону України «Про оренду землі» у наведеній вище редакції імперативно встановлюють, що дата укладення договору оренди землі є істотною умовою цього правочину і саме 
з цієї дати починається перебіг строку його дії.
 
Сторони договору оренди землі не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить імперативним нормам абзацу третього частини першої статті 15 та другого речення частини першої статті 19 Закону України «Про оренду землі» у редакції Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», зокрема на власний розсуд встановити інші правила визначення дати початку перебігу строку дії цього правочину або не зазначати дати його укладення. 
У протилежному випадку умови договору оренди землі, що не відповідають вказаним вище імперативним нормам Закону України «Про оренду землі», 
не створюють для сторін такого правочину тих наслідків, на які вони спрямовувались. 
 
Викладена у пункті 43 договору умова про набрання ним чинності після його державної реєстрації суперечить правилам обчислення строку дії договору оренди землі, імперативно встановленим другим реченням частини першої статті 19 Закону України «Про оренду землі», а тому вказана умова не змінила визначений Законом України «Про оренду землі» момент, з якого розпочав перебіг строк дії договору.
 
Законом України від 24 березня 2022 року № 2145-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» доповнено розділ Х «Перехідні положення» ЗК України пунктами 27, 28, згідно з якими під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей, зокрема: вважаються поновленими на один рік без волевиявлення сторін відповідних договорів і без унесення відомостей про поновлення договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно договори оренди, суборенди, емфітевзису, суперфіцію, земельного сервітуту, строк користування земельними ділянками щодо яких закінчився після введення воєнного стану, щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення, зокрема приватної власності. Цей Закон набрав чинності 07 квітня 2022 року.
 
З дня набрання чинності Законом України від 19 жовтня 2022 року№ 2698-IX«Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель», тобто 
з 19 листопада 2022 року, автоматична пролонгація договорів оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, укладених з фізичними особами, скасована. 
 
Подібний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду 
від 29 березня 2023 року у справі № № 563/376/22-ц (провадження
№ 61-47св23), в якій надавалося тлумачення наведеним вище двом законам України. 
 
Таким чином, автоматичне поновлення договорів оренди землі на період дії воєнного стану без волевиявлення сторін діяло до 19 листопада 2022 року, тобто таке положення закону поширює свою дію тільки на ті договори оренди землі, дія яких закінчувалася до 19 листопада 2022 року. У справі, яка переглядається, укладений між сторонами договір оренди діяв до26 жовтня 2022 року.
 
Узявши до уваги те, що строк дії договору почався з дати його укладення 
(з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та підписання - 26 жовтня 2015 року) і не сплив на час укладення 30 грудня 2022 року між 
ФГ «Агроголд» і ОСОБА_1 договору оренди землі та вчинення на його підставі відповідних реєстраційних дій, Верховний Суд погоджується 
з висновком суду про наявність порушеного права ФГ «Поділля Н».
 
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які перешкоджали б орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (частина друга статті 24 Закону України «Про оренду землі» № 161-XIV); укладення договору оренди земельної ділянки під час дії іншого договору оренди цього ж об`єкта може перешкоджати первинному орендареві реалізувати його право користування відповідною ділянкою (постанови від 20 березня 2019 року у справі № 587/2110/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі 
№ 587/2331/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц, від 01 квітня 
2020 року у справі № 610/1030/18).
 
Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду (постанови від 20 березня 2019 року у справі № 587/2110/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18), крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (частина третя статті 215 ЦК України).
 
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони (сторони) мали до вчинення правочину.
 
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину 
є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
З аналізу наведених норм, у разі укладення договору оренди земельної ділянки 
в період чинності попереднього договору оренди оскаржуваний договір оренди може бути визнано недійсним.
 
Установивши, що на час підписання спірного договору оренди земельної ділянки та реєстрації права оренди земельної ділянки був чинним інший договір оренди цього ж об`єкта, підписаний раніше і зареєстрований, апеляційний суд зробив правильний висновок про наявність підстав для визнання оспорюваного договору оренди недійсним як такого, що суперечить акту цивільного законодавства (частина перша статті 203 ЦК України), зокрема, нормам абзацу четвертого частини другої статті 24 Закону України «Про оренду землі».
 
Апеляційний суд також правильно зазначив, що не підлягають врахуванню при вирішенні цієї справи висновки Великої Палати Верховного Суду, сформовані 
у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, оскільки обставини справ (подібність) відрізняються, враховуючи, що вищевказаний висновок стосується правовідносин, які виникли до 01 січня 2013 року (до цієї дати реєстрація договорів оренди землі відбувалася в іншому порядку, ніж це передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), а особа, якій належить право оренди земельної ділянки (первинний орендар) після настання цієї дати не зареєструвала своє право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Натомість, у справі яка розглядається, ФГ «Поділля Н» 26 жовтня 
2015 року зареєструвало право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0524883500:03:001:0058 .
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє 
в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

 

 
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, апостанови Вінницького апеляційного суду від 24 липня 2024 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.
 
З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу Фермерського господарства «Агроголд» залишити без задоволення.
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 24 липня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

 
Є. В. Коротенко

 
М. Є. Червинська