ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
24 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 344/11504/24
провадження № 61-1718св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Коломийської міської ради Івано-Франківської області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2024 року в  складі судді Бабій О.  М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від  09 січня 2025 рокув складі колегії суддів: Баркова В. М., Луганської В. М., Мальцевої Є. Є.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у  якому просила визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 08 квітня 2014 року до 03 жовтня 2023 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка - ОСОБА_4 , яка після розірвання шлюбу залишилась проживати разом з нею.
У зв`язку з військовими діями на території України вона разом з дитиною у серпні 2023 року тимчасово виїхала до Канади із подальшим поверненням до України після закінчення війни. 
Вона працевлаштована на двох посадах, повністю утримує дочку та забезпечує її  повноцінний розвиток.
Водночас відповідач участі в житті дочки не приймає, жодної цікавості та ініціативи стосовно її потреб, інтересів та розвитку не проявляє. Матеріальної допомоги на  її  утримання не надає.
Для прийняття будь-яких рішень стосовно дитини необхідна згода батька, яку відповідач не надає, оскільки на дзвінки не відповідає, на контакт не виходить.
Посилаючись на викладене, оскільки вона займається вихованням дитини самостійно, вважала, що визначення місця проживання дитини з нею буде відповідати найкращим інтересам дитини, при цьому, не позбавлятиме відповідача батьківських прав та не звільнятиме його від виконання своїх батьківських обов`язків. 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08  жовтня 2024 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від  09 січня 2025 року, у позові відмовлено.
Суди виходили з того, що позивач не довела порушення своїх прав. Не надала належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності визначення місця проживання малолітньої дитини з нею саме в  інтересах дитини.
Висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю суди вважали недостатньо обґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дитини, оскільки комісія не з`ясовувала, де фактично проживає дитина та  в яких умовах.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У лютому 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якійпросить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від  09 січня 2025 року й ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Як на підставу касаційного оскарження посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а  саме: суди не врахували висновки, викладені в постановах Верховного Суду від  14  червня 2023 року в справі № 760/31518/21, від 27 вересня 2023 року в  справі  № 295/15287/21, від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19, від 11  грудня 2023 року в справі № 523/19706/19, від 13 березня 2024 року в справі № 607/7767/22.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не дослідили зібрані в справі докази.
Не врахували, що підставою для звернення до суду з цим позовом стало те, що для прийняття будь-яких рішень стосовно дитини (переведення в іншу школу, вчинення медичних маніпуляцій, оформлення соціальних виплат тощо) вимагається згода батька. Водночас вона втратила будь-які зв`язки з відповідачем та не може отримати від нього будь-якої згоди.
Та обставина, що відповідач не виконує батьківські обов`язки, підтверджується, у  тому числі, відсутністю спростувань цієї обставини відповідачем, який був присутній у судових засіданнях у судах попередніх інстанцій.
Висновок органу опіки та піклування є достатнім та обґрунтованим, не суперечить інтересам дитини. Сама по собі обставина проживання дитини за кордон не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження в справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
04 березня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволенню з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судами
З 08 квітня 2014 року до 03 жовтня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі.
Від шлюбу сторони мають малолітню дитину -  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно з витягом з реєстру територіальної громади від 21 травня 2024 року, ОСОБА_1 проживала та зареєстрована разом з дочкою за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до договору оренди від 01 жовтня 2023 року, ОСОБА_1 разом із  дочкою проживають в місті Ванкувері, Канада.
Позивач працює в місті Ванкумері на посаді продавця-консультанта та має стабільний дохід, що підтверджується відповідними виписками роботодавця.
ОСОБА_4 з вересня 2023 року відвідує початкову школу імені Флоренса Найтінга , про що свідчить довідка від 17 листопада 2023 року.
Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно з висновком органу опіки та піклування, затвердженим рішенням виконавчого комітету міської ради від 21 серпня 2024 року № 180, орган опіки та  піклування вважав за доцільність визначення місця проживання малолітньої дочки сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
За змістом статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи  розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.
Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в  порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в  разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а  також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. 
Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та  безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як установили суди, після розірвання шлюбу між сторонами малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишилась проживати разом з  позивачем. 
Тобто спір у цій справі ініційований матір`ю, з якою дитина і так фактично проживала й продовжує проживати.
Жодних доказів, що батько дитини вимагав чи вимагає змінити місце проживання ОСОБА_4 , матеріали справи не містять і на такі обставини позивач не посилалась.
Таким чином, установивши, що ОСОБА_1 не довела, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і  проживає разом із нею, порушені її права, суд першої інстанції, з яким погодився й  суд апеляційної інстанції, обґрунтовано відмовив у позові у зв`язку з відсутністю порушеного права позивача.
Такий висновок судів узгоджується з висновками Верховного Суду, зробленими, зокрема в постанові від 13 серпня 2025 року в справі № 202/15541/23, та  не  суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у наведених у касаційній скарзі постановах.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться та необхідності переоцінки доказів і встановлених на  їх  підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріально і процесуального права.
Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08  жовтня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 09  січня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун М. Ю. Тітов