П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
30 вересня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 400/2125/25	

Головуючий в 1 інстанції: Ярощук В. Г. 
                                                                                                                              Місце ухвалення: м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
                    головуючого  –  Лук`янчук О.В.
                    суддів              –  Бітова А. І.
                                                    –  Ступакової І. Г. 
розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одеса адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 липня 2025 року по справі за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення завданих збитків в розмірі 90295,70 грн,-

                                              В С Т А Н О В И Л А :
Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь держави в особі позивача завдані державі збитки в розмірі 90295,70 гривні.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 31.10.2024 № 676 було призначено службове розслідування, за результатами якого встановлено факт нестачі майна, яке рахується за відповідачем, на загальну вартість 95059,36 гривні. Відповідно до наказа командира військової частини НОМЕР_1 від 05.11.2024 № 697 (з основної діяльності) відповідача притягнуто до матеріальної відповідальності на загальну суму 95059,36 грн шляхом утримання вказаної суми з належного йому до виплати грошового забезпечення. У зв`язку з виключенням відповідача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 у позивача відсутня можливість утримати кошти з відповідача. Тому він звернувся до суду з цим позовом.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 липня 2025 року у задоволенні позову військової частини НОМЕР_1 – відмовлено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 , подала апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що відповідачем наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 05.11.2024 року №697 (з основної діяльності) “Про результати службового розслідування” у встановленому Законом порядку оскаржений не був. Також, звертає увагу на пояснення відповідача, що містяться в матеріалах службового розслідування, де він не висловив своїх заперечень щодо наявності особистої вини у завданні державі збитків та їх розміру. Таким чином, відповідач свою вину у завданні державі матеріальних збитків та їх розмір визнав.  Також зазначає, що суд першої інстанції не вжив заходів щодо витребування у військової частини НОМЕР_1 довідки про вартість майна нестачу якого допустив відповідач, але лише припустив що його вартість з часом могла змінитися, натомість апелянтом наразі надано таку довідку.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.01.2024 № 1 відповідач вважався таким, який з 30.12.2023 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою начальника гаражу, а згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.08.2024 № 175 – з 26.08.2024 посаду командира такелажного відділення.
З 08.09.2024 по 30.10.2024 відповідач перебував у відрядженні в іншій військовій частині, що підтверджується наказами командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.09.2024 № 185 і від 30.10.2024 № 222.
Пунктом 99 наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 28.10.2024 № 1325-РС відповідача звільнено із займаної посади і призначено до запасної роти військової частини НОМЕР_2 .
31.10.2023 заступник командира військової частини НОМЕР_1 , в підпорядкуванні якого перебував відповідач, подав на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 рапорт про виявлення нестачі майна, ввіреного відповідачу.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 31.10.2024 № 676 “Про призначення службового розслідування” наказано провести службове розслідування за фактом виявлених розбіжностей в кількості майна, яке рахувалось за відповідачем, в термін до 04.11.2024.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 04.11.2024 № 695 “Про продовження терміну службового розслідування” термін вищевказаного службового розслідування продовжено до 05.11.2024.
За результатами службового розслідування було складено Акт службового розслідування від 05.11.2024, згідно з яким встановлено нестачу майна, закріпленого за відповідачем, на загальну суму 95059,36 гривні.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 05.11.2024 № 697 “Про результати службового розслідування” (далі – Наказ № 697) наказано помічнику командира військової частини з фінансово-економічної роботи – начальнику фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 :
виявлену нестачу військового майна на загальну суму 95059,36 грн занести до книги обліку нестач військової частини (пункт 1);
відповідно до статті 10 Закону України “Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду державі” стягнути з відповідача в сумі 95059,36 грн в рахунок погашення спричиненої вище вказаної матеріальної шкоди, шляхом утримання вказаної суми з належного йому до виплати грошового забезпечення (пункт 3).
Із цим наказом відповідач ознайомлений під особистий підпис 05.11.2024.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.11.2024 № 227 відповідача виключено з 06.11.2024 зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 .
Позивач надіслав на адресу військової частини НОМЕР_2 лист від 21.02.2025 № 873/432, в якому просив надати інформацію щодо здійснення утримань із відповідача наявної заборгованості за нанесені збитки державі у сумі 95059,36 гривні.
У листі від 24.02.205 № 525 військова частина НОМЕР_2 проінформувала позивача про те, що відповідач 17.12.2024 був виключений зі списків особового складу частини і направлений для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Листом від 20.03.2025 № 4577 військова частина НОМЕР_2 повідомила суд, що за період проходження військової служби відповідачем у військовій частині НОМЕР_2 матеріальна шкода згідно з Наказа № 697 з належного йому грошового забезпечення не утримувалася.
З метою відшкодування завданої відповідачем шкоди, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали цієї адміністративної справи не містять достовірні докази того, що загальна вартість закріпленого за відповідачем майна, нестачу якого було виявлено, на день складання Акта службового розслідування від 05.11.2024 становила саме 95059,36 гривні, а тому прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Колегія суддів надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апелянта виходить з наступного.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.
Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності.
Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого  Законом України від 24.03.1999 № 548-ХІV  (далі - Статут), порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 9 Статуту визначено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються  Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст. 11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців, зокрема, такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися    Конституції України    та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України.
За правилами статті 16 Статуту кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Відповідальність військовослужбовців передбачена положеннями статтей 26, 27 Статуту, відповідно до яких, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.
Колегія суддів вказує, що правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, і повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном визначається  Законом України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» від 21.09.1999 № 1075-XIV.
Відповідно до  статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»  передбачено, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі  статтею 7 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», особи, винні у порушенні вимог цього  Закону, притягаються до відповідальності згідно із законом.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає  Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».
Згідно з частиною першою  статті 1 Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі»:
4) матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності;
5) пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
Частинами першою, другою  статті 5 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі»  визначено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених  статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Згідно з частиною першою  статті 6 ЗУ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб», особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди, зокрема, в разі: 1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Статтею 7 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі»  передбачено, що розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.
Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за №1503/31371, затверджено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України (далі - Порядок № 608).
Згідно з абз. 4 п. 2 розд. I Порядку № 608 службове розслідування це комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Пунктом 3 розділу ІІ Порядку № 608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди - причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.
Відповідно до п. п. 1, 3 розд. ІІІ Порядку № 608 рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).
Днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.
Згідно з пунктами 8, 9 розділу ІІІ Порядку № 608 особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України, а також за нерозголошення інформації, яка стосується службового розслідування. Посадові (службові) особи Збройних Сил зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника - документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.
Відповідно до пунктів 1, 3 розділу ІV Порядку № 608 особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення. У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.
Військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.
За правилами пункту 1 розділу V Порядку № 608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
Згідно з пунктом 1 розділу VIII Порядку № 608 у разі виявлення факту завдання шкоди державі командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає службове розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 608 службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі – особи, які проводять службове розслідування).
Відповідно до акту службового розслідування вина молодшого сержанта ОСОБА_1 виражається у формі недбалості. В результаті службового розслідування виявлено нестачу майна на загальну суму 95059,36 грн.
Так, дослідивши матеріали справи колегія суддів зазначає наступне.
З матеріалів справи встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.01.2024 № 1 відповідач вважався таким, який з 30.12.2023 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою начальника гаражу, а згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.08.2024 № 175 – з 26.08.2024 посаду командира такелажного відділення.
З 08.09.2024 по 30.10.2024 відповідач перебував у відрядженні в іншій військовій частині, що підтверджується наказами командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.09.2024 № 185 і від 30.10.2024 № 222.
Так, в матеріалах справи міститься акт прийому передачі справ та посади начальника гаража військової частини НОМЕР_1 від 06.09.2024 року, згідно якого:
Комісія в складі голови комісії: начальник ремонтного цеху автошасі (гусеничних машин, багатоосних автомобілів та спеціальних шасі) військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , начальник складу взводу матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_3 , діловод відділення обліку та звітності військової частини НОМЕР_1 працівник Збройних Сил України ОСОБА_4 економіст фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 працівник Збройних Сил України ОСОБА_5 , начальник ремонтної майстерні  бронетанкового озброєння і техніки цеху капітального  ремонту агрегатів військової частини НОМЕР_1 старшині сержант ОСОБА_6 , яка призначена наказом аилира військової частини НОМЕР_1 від 26.08.2024р. № 175 в період з 26.08.2024 року по 06.09.2024 року провела інвентаризацію майна гаражу, яке рахується за гаражем військової частини НОМЕР_1 .
В результаті проведеної інвентаризації встановлено:
1. Фактична наявність та якісний стан майна гаражу, яке рахується за гаражем відповідає обліковим даним.
2. Порядок та умови зберігання майна відповідають вимогам керівних документів.
ОСОБА_7 га нестач не виявлено.
Тобто, на момент відрядження відповідача до іншої військової частини та передачі справ та посади начальника гаража військової частини НОМЕР_1 штаб-сержанту ОСОБА_8 , згідно наявних в матеріалах справи доказів нестачі майна не виявлено.
Водночас таку нестачу виявлено лише після повернення ОСОБА_1 з відрядження. 
Доводи позивача, що у зв`язку з браком часу та відрядженням відповідача, майно яке не встигли перерахувати залишилося закріпленим за ОСОБА_1 та нестачу якого виявлено пізніше, грунтуються на домислах, оскільки військовою частиною не встановлено коли саме таке майно могло зникнути, до відрядження відповідача або під час його відрядження, а отже  вказаним службовим розслідуванням не доведено порушення позивачем вимог законів та інших нормативно-правових актів, які призвели до матеріальних збитків, тобто недоведено вини.
Колегія суддів зазначає, що притягнення винної особи до матеріальної відповідальності і передбачає виконання/дотримання відмінних і самостійних (окремих) процедур. Зокрема, питання про наявність підстав для притягнення до матеріальної відповідальності з`ясовується під час службового розслідування.
Таким чином, за вимогами вищезазначених норм, при проведенні службового розслідування посадові особи повинні дотримуватися вимог законодавства, а висновки службового розслідування мають ґрунтуватись на фактичних обставинах, підтверджуватись належними доказами та не можуть ґрунтуватись на припущеннях.
Суд зазначає, що висновок службового розслідування лише фіксує певні обставини та не є остаточним документом, зобов`язуючим до вчинення будь-яких дій. Висновок службового розслідування, не породжує певних правових наслідків, його результати не мають обов`язкового характеру для позивача, а є лише передумовою для прийняття уповноваженим суб`єктом відповідного рішення. Висновок службового розслідування не є документом, який містить норми права загальної або індивідуальної дії. Він не може створювати нових правових норм, доповнювати чи змінювати чинне законодавство та не має обов`язкового характеру для суб`єкта по відношенню, до якого він винесений.
Колегія суддів зазначає, що відповідне службове розслідування повинно бути здатним призвести до встановлення фактів справи. Отже, розслідування повинно бути ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно з`ясовувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні або необґрунтовані висновки. Вони повинні вживати всіх розумних і доступних заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події. Будь-який недолік розслідування, що перешкоджає встановленню причин порушення, є загрозою недотримання цього стандарту.
Крім цього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що всупереч вимогам пункту 1 розділу VIII Порядку № 608 за результатами службового розслідування не було встановлено достовірний розмір завданої шкоди.
Судом першої інстанції правомірно зазначено, що за результатами службового розслідування було складено Акт службового розслідування від 05.11.2024, згідно з яким встановлено нестачу майна, закріпленого за відповідачем, на загальну суму 95059,36 гривні.
Водночас у матеріалах службового розслідування, що зареєстровані 05.11.2024 за №    1024, відсутня довідка про вартісну оцінку заподіяної шкоди за підписом начальника відповідної служби та фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини НОМЕР_1 .
В Акті службового розслідування від 05.11.2024 наведено перелік 41 речі із зазначенням їх вартості. Проте, на підставі яких документів була визначена ціна вказаних речей в цьому акті не зазначено. До Акта службового розслідування від 05.11.2024 було лише додано Акт прийому передачі справ та посади начальника гаража військової частини НОМЕР_1 відповідачу від 30.12.2023 і Акт прийому передачі справ та посади начальника гаража військової частини НОМЕР_1 відповідачем від 06.09.2024, в яких зазначено кількість та балансова вартість майна, яку відповідач відповідно прийняв 30.12.2023 і здав 06.09.2024.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що  матеріали цієї адміністративної справи не містять достовірні докази того, що загальна вартість закріпленого за відповідачем майна, нестачу якого було виявлено, на день складання Акта службового розслідування від 05.11.2024 становила саме 95059,36 гривні.
Доводи апелянта, що судом не витребувано довідку про вартісну оцінку майна на надання такої довідки до суду апеляційної інстанції не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки хоча така довідка й містить дані про вартісну оцінку майна станом на 01.11.2024 року, однак не містить дати її складання та як вже зазначалося таку довідку не було долучено до матеріалів службового розслідування.
Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2020 року у справі №333/7160/17 виклав правову позицію, відповідно до якої: «…вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду».
Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 липня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України 
                                                                  Повний текст постанови складено та підписано 30 вересня 2025 року . 

Головуючий суддя:                                                                                  О.В. Лук`янчук 

Суддя:                                                                                                       А. І. Бітов

Суддя:                                                                                                       І. Г. Ступакова