10.11.25
22-ц/812/1924/25

Єдиний унікальний номер судової справи: 473/4553/25
Номер провадження: 22-ц/812/1924/25
Суддя-доповідач апеляційного суду: Самчишина Н.В.

Постанова
Іменем України

10 листопада 2025 року                        м. Миколаїв                        справа№ 473/4553/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегія суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого - Самчишиної Н.В.,
суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання - Повертайленко Ю.В.,
за участю: заінтересованої особи ОСОБА_1 , та її представника - ОСОБА_2 , 
представника заінтересованої особи - ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 вересня 2025 року постановлену під головуванням судді - Ротар М.М., в приміщенні того ж суду по справі за заявою ОСОБА_4 , заінтересованих осіб: ОСОБА_1 , Служба у справах дітей Бузької сільської ради, військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

У вересні 2025 року ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити факт перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - доньки дружини, батько якої не виконує свої батьківські обов`язки, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_4 проходить військову службу. 
Він має намір звільнитись із військової служби на підставі абзацу 4 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII), тому в нього виникла необхідність підтвердити факт перебування на утриманні трьох дітей віком до 18 років.
Зазначав, що законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту перебування на утриманні трьох дітей віком до 18 років, ніж звернення до суду в порядку окремого провадження.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 вересня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_4 про встановлення факту що має юридичне значення.
Ухвала суду мотивована тим, що оскільки зі змісту заяви вбачається спір про право, зокрема, спір з органом, в якому заявник проходить військову службу та спір щодо участі батька дитини у її матеріальному забезпеченні, якій підлягає розгляду в порядку позовного провадження, у відкритті провадження слід відмовити.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В апеляційний скарзі заявник зазначав, що встановлення факту перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей необхідно йому для реалізації його права на звільнення із військової служби на підставі абзацу 4 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що відповідає інтересам дітей. 
ОСОБА_4 наполягав на відсутності спору між ним та військовою частиною, а також між ним, і біологічним батьком ОСОБА_5 , а тому висновок суду першої інстанції про наявність спору про право та необхідність розгляду справи в порядку позовного провадження вважав безпідставним.
Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.
У судове засідання заявник не з`явився, про день, час й місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Заінтересована особа  ОСОБА_1 , її представник - ОСОБА_2 , та представник  заінтересованої особи - Служби у справах дітей Бузької сільської ради - Ясінко Т.М. підтримали апеляційну скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржувана ухвала в повній мірі відповідає.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 з 08 червня 2024 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . 
Вони є батьками  ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
ОСОБА_1 є матір`ю - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьком дитини записаний ОСОБА_8 .
Подружжя з дітьми проживають за адресою: АДРЕСА_1 .
З пояснень ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції слідує, що в актовому записі про народження батько дитини ОСОБА_5 був записаний з її слів.
Згідно довідки про отримання (неотримання) допомоги № 475 від 20 серпня 2025 року ОСОБА_1 перебувала обліку в ГУПФУ в Миколаївській області та відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу мало забезпеченим сім`ям», Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» з 01 серпня 2010 року до 31 жовтня 2020 року отримувала Державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям, допомогу на дітей одиноким матерям. 
З висновку командира ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_9 слідує, що згідно наданих документів звільнення заявника з військової служби є незаконним та безпідставним.
Відмовляючи у відкритті окремого провадження за заявою ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту заяви вбачається спір про право, зокрема, спір з органом, в якому заявник проходить військову службу та спір щодо участі батька дитини у її матеріальному забезпеченні, якій підлягає розгляду в порядку позовного провадження.
З таким висновком суду першої інстанції, колегія частково погоджується з огляду на наступне.
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч.1 ст.293 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.315 ЦПК України).
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Такий правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18, від 08 листопада 2019 року у справі №161/853/19, від 27 березня 2019 року у справі №569/7589/17.
Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах 1 та 2 статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина 4 статті 315 ЦПК України).
Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. 
Верховний Суд у правовому висновку, викладеному у постанові від 02 жовтня 2024 року у справі №333/7023/23, зазначив, що «у справі, яка переглядається, заявник просить встановити факт перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матерів дітей, а також для одного батька дитини. З огляду на зазначене вбачається, що у справі, яка переглядається, наявний спір про право, зокрема спір щодо участі одного з батьків у матеріальному забезпеченні (утриманню) дитини та/або ухилення від участі у матеріальному забезпеченні/утриманню, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України). Доведення факту одноосібного утримання дитини батьком та пасинка вітчимом пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати та батько пасинка не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків та виховання дитини вітчимом не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо утримання дитини, то факт одноосібного утримання дитини одним із батьків або факт утримання пасинка вітчимом може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з утримання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право».
За такого висновок суду про відмову у відкритті провадження за заявою ОСОБА_4 є вірним, оскільки він відповідає обставинам справи, вимогам законодавства та викладеному вище висновку Верховного Суду.
Подана заявником ОСОБА_4 заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у матеріальному забезпеченні/утриманні дітей. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків утримання дитини, питання, заявлене ОСОБА_4 у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право за загальним правилом у позовному провадженні.
Разом з тим, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції про виникнення фактично спору з органом, в якому заявник проходить військову службу, оскільки цей орган не є суб`єктом сімейних правовідносин. Проте такий висновок суду не вплинув на правильність його висновку щодо вирішення даного спору у позовному провадженні.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
       Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України суд,
постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Н.В. Самчишина
Судді:                                                        В.В. Коломієць
Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 11 листопада 2025 року.