П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
05 листопада 2025 року                                                                                         м. Київ
Справа № 357/15738/24
Провадження №22-ц/824/14458/25
 
Резолютивна частина постанови оголошена 05 листопада 2025 року
            Повний текст постанови складено  06 листопада 2025 року
 
Київський апеляційний  суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
                        судді-доповідача  Стрижеуса А.М., 
                        суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                        секретаря: Желепи В.В.
 
сторони:           позивач                               ОСОБА_1 
відповідач                           ОСОБА_2 
                                             
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 , подану адвокатом Довгалюком Романом Олександровичем, на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 червня 2025 року, ухваленого у складі судді Ярмола О.Я.,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 93 155,50 грн. компенсації вартості 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя. 
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 01.09.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб. 
В період часу з 10.05.2019 по 13.02.2023 сторонами було придбано майно на загальну суму 186 311,00 грн., яке є спільною сумісною власністю, та перебуває у володінні відповідача. Зокрема, бувшим подружжям було придбано: телевізор 55 "Samsung UE55NU7172U 55" 4К Ultra HD Smart TV Wi-fi Noir - вартістю 14 500,00 грн; телефон iPhone X 64GB Space Gray - вартістю 23 300,00 грн; скло захисне для iPhone 7/8 (0.3 мм. 5D чорне) ТОП - вартістю 110,00 грн; чехол силіконовий Original iPone 7G - вартістю - 300 грн; телефон iPhone 7 Black 32GB - 12240 грн; мікрофон конденсаторний з перехідником AKG С411L - вартістю 5600,00 грн.; зарядний пристрій - 500 грн; телефон iPhone 13 Pro 1000 gb Gold - 52962,00 грн; годинник Apple Watch 41mm Series 7 GPS Midnigt Aluminum Case + Anthracite/Black Nike Sport Band (MKN43) Apple - вартістю 18299,00 грн; ноутбук MacBook Air М2 13,6" 256GB/8GB/8GPU Starlight 2022- 58500,00 грн. 
 
24.06.2023 шлюб між сторонами було розірвано. Позивач посилаючись на ст.ст. 60,69,71 СК України, зазначає, що має право на компенсацію вартості 1/2 частини майна набутого у шлюбі.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.11.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначив справу до розгляду.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 червня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовлено. 
Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що Відсутні правові підстави для визнання даного майна спільним сумісним та здійснення його поділу. При цьому, суд звернув увагу на те, що позивач не ставить вимогу про поділ даного майна в натурі (ст. 71 СК України). А фактично, позивач намагається в примусовому порядку продати частку у вартості даного майна, по ціні за якою майно було набуте, тобто просить суд стягнути з відповідача компенсацію вартості 1/2 частини зазначених речей. 
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Довгалюк Р.О. подав апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що подружжям не здійснювалась домовленість щодо поділу речей , оскільки ці предмети придбались для відповідача а у позивача відсутній інтерес отримання такого майна в натурі.
Також вказує, що ці речі були придбані саме для користування відповідачем та використовувались нею, а тому висновок суду про те, що не можливо встановити хто наразі користується вказаними речами є необґрунтованим.
Правом подання відзиву на апеляційну скаргу, сторона відповідача не скористалася.
В судовому засіданні в режимі відеконференцзв`язку представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Веселов А.О. заперечував проти апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін.
Представника позивача, відповідно до його клопотання, яке було задоволено Київським апеляційним судом ухвалою від 21 серпня 2025 року, було намагання під`єднати до судового засідання за допомогою програмного забезпечення  «Easy con», разом з тим у визначений судом час представник позивача адвокат Довгалюк Р.О. не під`єднався до системи  «Easy con» у зв`язку з чим у апеляційного суду була відсутня можливість під`єднати його для участі в судовому засіданні.
У вказаній ухвалі представника позивача  було зобов`язано, зайти та авторизуватися в Системі за 10 хвилин до початку судового засідання, завчасно активувати технічні засоби (мікрофон, навушники та камера) та перевірити їх працездатність шляхом тестування за допомогою Системи.
            Разом з тим, представником позивача адвокатом Довгалюком Р.О.  вказані дії не були виконані, та під час спроб представника під`єднання до системи «Easy con», він не з`явився до судового засідання, зокрема у системі було зазначено, що представник позивача адвокат Довгалюк Р.О. не під`єднаний та зв`язок з ним відсутній.
Відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.
Заявник самостійно обрав для себе зручний для нього спосіб участі в судовому засіданні - режим відеоконференції, суд створив йому належні технічні можливості. Однак обов`язок забезпечити явку та справність власних технічних засобів покладається на сторони. За таких обставин, право представника позивача на доступ до правосуддя не є порушеним. 
Враховуючи викладе суд дійшов до висновку про можливість продовження судового засідання без представника відповідача, оскільки саме на нього покладалась відповідальність для забезпечення технічної можливості провести відеоконференцію, разом з тим він не з`явився в мережі для проведення засідання в режимі відео конференції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу,  колегія суддів дійшла таких висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом встановлено, що з 01.09.2018 року по 24.06.2023 року сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, що стверджується копією свідоцтва про шлюб та копією свідоцтва про розірвання шлюбу (т.1 а.с.19,20).
Встановлено, що на розгляді у Овідіопольському районному суду Одеської області перебуває справа № 509/6169/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Сторона позивача стверджує, що даний спір не пов`язаний з предметом спору у справі № 509/6169/23.
Постановою Київського апеляційного суду від 04.02.2025 ухвалу суду від 10.12.2024 про залишення без розгляду даного спору по справі № 357/15738/24 скасовано, а справу направлено для продовження розгляду справи до Білоцерківського міськрайонного суду (т.1 а.с. 145-149).
Згідно матеріалів справи (видаткові накладні) позивач ОСОБА_1 придбав 10.05.2019 р. телевізор 55 "Samsung UE55NU7172U 55" 4К Ultra HD Smart TV Wi-fi Noir - вартістю 14 500,00 грн. (т.1 а.с.11); 25.06.2019р. позивач придбав телефон iPhone X 64GB Space Gray - вартістю 23 300,00 грн. (т.1 а.с.12); 14.08.2019р. позивач придбав скло захисне для iPhone 7/8 (0.3 мм. 5D чорне) ТОП - вартістю 110,00 грн; чохол силіконовий Original iPone 7G - вартістю - 300 грн; телефон iPhone 7 Black 32GB - 12240 грн. (т.1 а.с.13); 13.02.2023р. позивач придбав ноутбук MacBook Air М2 13,6" 256GB/8GB/8GPU Starlight 2022- 58500,00 грн. (т.1 а.с.14); 04.10.2021 р. позивач придбав годинник Apple Watch 41mm Series 7 GPS Midnigt Aluminum Case + Anthracite/Black Nike Sport Band (MKN43) Apple - вартістю 18299,00 грн. (т.1 а.с.15); 19.10.2021р. позивач придбав телефон iPhone 13 Pro 1000 gb Gold - 52962,00 грн. (т.1 а.с.16); 19.10.2021р. позивач придбав зарядний пристрій - 500 грн. (т.1 а.с.17); 17.06.2021р. згідно товарного чеку було придбано невідомою особою мікрофон конденсаторний з перехідником AKG С411L - вартістю 5600,00 грн. (т.1 а.с.18).
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.       
З матеріалів справи вбачається, що за час шлюбу було придбано телевізор 55 "Samsung UE55NU7172U 55" 4К Ultra HD Smart TV Wi-fi Noir - вартістю 14 500,00 грн. (т.1 а.с.11); 25.06.2019р. позивач придбав телефон iPhone X 64GB Space Gray - вартістю 23 300,00 грн. (т.1 а.с.12); 14.08.2019р. позивач придбав скло захисне для iPhone 7/8 (0.3 мм. 5D чорне) ТОП - вартістю 110,00 грн; чохол силіконовий Original iPone 7G - вартістю - 300 грн; телефон iPhone 7 Black 32GB - 12240 грн. (т.1 а.с.13); 13.02.2023р. позивач придбав ноутбук MacBook Air М2 13,6" 256GB/8GB/8GPU Starlight 2022- 58500,00 грн. (т.1а.с.14); 04.10.2021 р. позивач придбав годинник Apple Watch 41mm Series 7 GPS Midnigt Aluminum Case + Anthracite/Black Nike Sport Band (MKN43) Apple - вартістю 18299,00 грн. (т.1 а.с.15); 19.10.2021р. позивач придбав телефон iPhone 13 Pro 1000 gb Gold - 52962,00 грн. (т.1 а.с.16); 19.10.2021р. позивач придбав зарядний пристрій - 500 грн. (т.1 а.с.17); 17.06.2021р. згідно товарного чеку було придбано невідомою особою мікрофон конденсаторний з перехідником AKG С411L - вартістю 5600,00 грн. (т.1 а.с.18).
Шлюб між сторонами було розірвано, що є підставою для поділу спільного майна подружжя, отже вказане майно дійсно підлягає поділу як спільне майно подружжя.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
 
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Розглядаючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Отже вказаними нормами передбачається, що суд розглядає спори щодо поділу майна подружжя про те, яке наявне у нього на час розгляду справи.
Разом з тим, позивачем не було надано інформації про місцезнаходження вказаного майна, також не було надано доказів перебування такого майна у користуванні у відповідачки, зокрема клопотання про витребування доказів у відповідача про користування вказаним майном та його місцезнаходженням позивачем заявлено не було.
Зокрема апеляційний суд також зазначає, що подружжя користувалось вказаними предметами під час спільного проживання та ведення господарства, отже неможливо встановити яка вартість майна була на час звернення з позовом, клопотань про витребування відповідних предметів та клопотань про проведення судової експертизи про оцінку майна позивачем заявлено не було.
Таким чином у суду відсутня можливість встановити обставини без яких провести поділ спільного майна подружжя неможливо, а саме встановити факт перебування майна у користування відповідача та чи це майно не було відчужене у подружжя у період шлюбних відносин.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.
При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Разом з тим, відповідно до принципу диспозитивної обов`язок доведення фактів та надання доказів на їх підтвердження на які посилається в позові покладається саме на позивача, проте позивачем вказані дії зроблені не були, належних та достатніх доказів які підтверджують доводи апеляційної скарги та позовної заяви стороною надано було, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без змін.
Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових  витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результат
ами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 червня 2025 року  - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Довгалюком Романом Олександровичем - залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 червня 2025 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Суддя-доповідач                                                                              А. М. Стрижеус
 
Судді:                                                                                                Л. Д. Поливач
 
                                                                                                                       О. І. Шкоріна