Номер провадження: 22-ц/813/6889/25 
Справа № 506/332/25
Головуючий у першій інстанції Бурдинюк О. С.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.10.2025 року                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних 
справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Окнянського районного суду Одеської області від 23 липня 2025 року 
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором
                                               встановив:
16 квітні 2025 року ТОВ ФК «Свеа Фінанс» звернулося до суду з вказаним вище позовом у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість: за кредитним договором №3511635 від 06 березня 2023 року у розмірі 20879,91 грн; за кредитним договором №49433-03/2023 від 30 березня 2023 року у розмірі 46965 грн. 
Позовна заява обґрунтована тим, що 06 березня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №3511635 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». 
За умовами вказаного вище кредитного договору, ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язалося надати позичальниці грошові кошти в гривні в сумі 4000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Кредит надано на 359 днів зі стандартною процентною ставкою 2% на день.
ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за кредитним договором виконало та надало позичальниці грошові кошти, шляхом їх перерахування на картку позичальниці № НОМЕР_1 , яку вона вказала при оформленні кредиту.
Відповідачка виконувала взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов договору, сплачуючи щомісячні платежі з прострочення дати їх сплати, не у повному обсязі або не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості.
28 листопада 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та позивачем укладено договір факторингу №01.02-77/23, за умовами якого первісний кредитор відступив новому кредиту, а останній набув право вимоги у тому числі за кредитним договором, укладеним між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачкою.
Станом на дату складання позовної заяви заборгованість за договором №3511635 становить 20879,91 грн з яких: заборгованість по тілу – 3999,99 грн, заборгованість по відсотках – 16879,92 грн.
Крім цього, 30 березня 2023 року між ТОВ «Інвестурм» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту №49433-03/2023, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до умов цього договору, ТОВ «Інвестурм» зобов`язалося надати позичальниці грошові кошти в гривні в сумі 12100 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Кредит надано на 25 днів зі стандартною процентною ставкою 2,5% на день.
ТОВ «Інвестурм» свої зобов`язання за кредитним договором виконало та надало позичальниці грошові кошти, шляхом їх перерахування на картку позичальниці № НОМЕР_2 , яку вона вказала при оформленні кредиту.
Відповідачка виконувала взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов договору, сплачуючи щомісячні платежі з прострочення дати їх сплати, не у повному обсязі або не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості.
03 липня 2023 року між ТОВ «ФК «Інвестурм» та ТОВ «Стар Файненс Груп», укладено договір факторингу №3072023, за умовами якого первісний кредитор відступив новому кредиту, а останній набув право вимоги у тому числі за кредитним договором, укладеним між ТОВ «ТОВ ФК «Інвестурм» та відповідачкою.
29 листопада 2023 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та позивачем укладено договір факторингу №01.02-79/23, за умовами якого первісний кредитор відступив новому кредиту, а останній набув право вимоги у тому числі за кредитним договором, укладеним між ТОВ «ТОВ ФК «Інвестурм» та відповідачкою.
Станом на дату складання позовної заяви заборгованість за договором №49433-03/2023 становить 46965 грн з яких: заборгованість по тілу – 12100 грн, заборгованість по відсотках – 34865 грн.
Рішенням Окнянського районного суду Одеської області від 23 липня 2025 року позов ТОВ ФК «Свеа Фінанс» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість: за договором №3511635 від 06 березня 2023 року у розмірі 
20879,91 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту – 3999,99 грн, заборгованості по відсоткам – 16879,92 грн; за договором №49433-03/2023 від 30 березня 2023 року у розмірі 46965,00 грн, що складається з заборгованості за кредитом – 
12100 грн, заборгованості за відсотками – 34865,00 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Окнянського районного суду Одеської області від 23 липня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Водночас скаржниця порушує питання про зменшення розміру нарахованих процентів до справедливої та законної суми.
Як на підставу порушення норм процесуального права скаржниця посилається на те, що суд розглянув справу без її участі, не врахувавши те, що вона з поважних причин не могла з`явитися в судове засідання.
В обґрунтування неправильного застосування норм матеріального права скаржниця посилається на те, що позивач не надав достовірних доказів, що її було повідомлено про передачу права вимоги від первісних кредиторів до позивача.
Процентна ставка 2%-2,5% на день, що нараховувалася на залишок заборгованості є економічно необґрунтованою, суперечить принципам добросовісності та розумності, а також положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо справедливих умов договорів. 
Звертає увагу, що вона є матір`ю малолітніх дітей, має нестабільний доходів, що не дозволяє їй вчасно погасити борг у розмірі, заявленому позивачем. Рішення суду не враховує її соціально-економічне становище, чим порушує принципи пропорційності та соціальної справедливості.
Днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи (п.2 ч.6 ст. 272 ЦПК України). 
Позивач ТОВ ФК «Свеа Фінанс» отримало у електронний кабінет копії апеляційної скарги та ухвали Одеського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року про відкриття апеляційного провадження, що підтверджується довідками про доставку електронного документу. 
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу позивач ТОВ ФК «Свеа Фінанс» не скористалося. 
Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Положеннями п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів — сумою, яка стягується.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 вересня 2025 року, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову (67844,91 грн) не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (90840 грн).
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю — доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині в межах, визначених ч.1 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.
       Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 06 березня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та  ОСОБА_1 укладено Договір №3511635 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», на наступних умовах (а.с.31-33).
На умовах встановлених договором, товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні (далі - кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Сума кредиту (загальний розмір) складає: 4000 грн. (пункт 1.2).
Строк кредиту – 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. (пункт 1.3).
Стандартна процента ставка становить 2% в день та застосовується в межах всього строку, вказаного в п.1.3 цього договору (пункт 1.4.1).
Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає за стандартною ставкою за весь строк кредиту 30341,06% річних (пункт 1.5.1).
З розрахунку заборгованості убачається, що станом на 28 листопада 2023 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 20879,91 грн з яких: заборгованість по тілу – 3999,99 грн, заборгованість по відсотках – 16879,92 грн (а.с.38).
28 листопада 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» укладено договір факторингу №01.02-77/23, відповідно до умов якого первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за Кредитними договорами та сплачує Первісному кредитору за відступлення права вимоги, грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим Договором (а.с. 40).
Витягу з реєстру боржників №1 до вказаного вище договору факторингу, містить інформацію щодо кредитного договору №3511635, укладеного між ТОВ «Лінеура Україна» та  ОСОБА_1 (а.с. 48).
Також судом встановлено, що 30 березня 2023 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 , укладено договір про надання фінансового кредиту №49433-03/2023, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», на таких умовах.
Товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 12100 грн на умовах строковості, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором (пункт 1.1).
Кредит надається строком на 25 днів, тобто 23 квітня 2023 року. Дата надання кредиту 30 березня 2023 року (пункт 1.2).
За користування кредитом клієнт сплачує товариству 912,5% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 2,5% (процентів на добу) (пункт 1.3).
З розрахунку заборгованості убачається, що станом на 29 листопада 2023 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №49433-03/2023 становить 46965 грн з яких: заборгованість по тілу – 12100 грн, заборгованість по відсотках – 34865 грн (а.с. 55-56).
03 липня 2023 року між ТОВ «ФК «Інвестурм» та ТОВ «Стар Файненс Груп», укладено договір факторингу №3072023, за умовами якого первісний кредитор відступив новому кредиту, а останній набув право вимоги у тому числі за кредитним договором, укладеним між ТОВ «ТОВ ФК «Інвестурм» та відповідачкою (а.с. 58-59).
29 листопада 2023 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та позивачем укладено договір факторингу №01.02-79/23, за умовами якого первісний кредитор відступив новому кредиту, а останній набув право вимоги у тому числі за кредитним договором, укладеним між ТОВ «ТОВ ФК «Інвестурм» та відповідачкою (а.с. 63-64).
Витяги з реєстру боржників до вказаних вище договорів факторингу, містить інформацію щодо кредитного договору №49433-03/2023, укладеного між ТОВ «ФК «Інвеструм» та  ОСОБА_1 (а.с. 62,72).
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведені підстави позову, а саме обставини отримання відповідачкою грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені укладеними між сторонами договорами, при цьому взяті на себе зобов`язання відповідачка не виконала, у передбачені в договорах строках грошові кошти та нараховані відсотки не повернула, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача.
Щодо таких висновків суду першої інстанції, колегія суддів зауважує про таке.
На стадії апеляційного перегляду відповідачка не заперечує факт укладення кредитних договорів, отримання на їх виконання грошових коштів, а також не повернення грошей, отриманих у кредит, тому ці обставини, з огляду на положення ч.1 ст. 367 ЦПК України не перевіряються.
Як на підставу задоволення вимог апеляційної скарги, скаржниця посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
Зокрема, однією з підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позовних вимог, скаржниця посилається на те, що позивач не надав достовірних доказів щодо її повідомлення про перехід права вимога від первісних до нового кредитора, тому з огляду на положення ч.2 ст. 517 ЦК України, скаржниця має право не виконувати свої зобов`язання перед позивачем. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України донового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі N 906/1174/18 (провадження N 12-1гс21) зазначено, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).
Відповідно до статті 519ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.
Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог.
При цьому, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Відповідно до положеньстатей 1077,1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно зстаттею 1081 ЦК України клієнтвідповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Частинами першою, другоюстатті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.
У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі N 530/1995/18, провадження N 61-697св21, викладено загальний правовий висновок, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Відомостей про те, що договір факторингу №01.02-77/23 від 28 листопада 2023 року в частині відступлення права вимоги за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №3511635 від 06 березня 2023 року та договір факторингу №3072023 від 03 липня 2023 року в частині відступлення права вимоги за договором про надання фінансового кредиту №49433-03/2023 від 30 березня 2023 року, судовим рішенням визнані недійсними, матеріали справи не містять.
Факт переходу права вимоги позивача саме до відповідачки за вказаними вище кредитними договорами підтверджується витягами з реєстру боржників, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами, які містить відомості та обсяг необхідної інформації, таких як анкетні дані відповідачки, номера кредитного договору, суми заборгованості, які дають можливість належним чином підтвердити набуття позивачем права вимоги до ОСОБА_1 .
Таким чином, позивач належними та допустимими доказами довів обставини щодо його права вимоги до ОСОБА_1 , яке перейшло до нього на підставі вказаних вище правочинів, які у судовому порядку недійсними не визнавалися, тобто презумпцію їх правомірності скаржником не спростовано, тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності у позивача права вимоги, колегія суддів відхиляє.
У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі N 2-2035/11 (провадження N 61-2449св18) викладено висновок, що тлумачення статті 516, частини другої статті517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним.
Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі N 6-979цс15.
Не надіслання позивачем на адресу відповідачки повідомлення про відступлення права вимоги на його користь, не звільняє скаржницю від обов`язку погашення боргу.
Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором №3511635 від 06 березня 2023 року у розмірі 3999,99 грн, та за кредитним договором №49433-03/2023 від 30 березня 2023 року у розмірі 12100 грн, які отримані, однак не повернуті відповідачкою.
Колегія суддів відхиляє аргументи скаржниці про те, що суд розглянув справу без її участі, з огляду на поважність причин її не прибуття в судове засідання, з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів справи про дату, час і місце судового засідання, призначеного на 23 липня 2025 року, відповідачка у порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України, була повідомлена судом, шляхом вручення 05 червня 2025 року судової повістки про виклик до суду, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа до електронного кабінету скаржниці (а.с. 88).
Крім того, у відзиві на позов, відповідачка просила розглядати справу без її участі (зворот а.с.23).
Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка зверталася до суду із заявою/клопотанням про відкладення розгляду справи, призначеного судом на 23 липня 2025 року.
Тому доводи апеляційної скарги щодо розгляду судом справи без участі відповідачки, як окрему підставу для скасування оскаржуваного рішення суду, колегія суддів відхиляє, як такі, що спростовуються матеріалами справи. 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо відповідності умов кредитного договору, в частині нарахування процентів за користування кредитними коштами, вимогам ст. 18 Закону України «Про захист право споживачів», на предмет їх справедливості, колегія суддів зауважує про таке. 
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року N 39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року N 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року N 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10листопада 2011 року N15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від11липня 2013 року N7-рп/2013Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі N 132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Відсутність позову про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів (див. постанову Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі N 679/1103/23).
Відповідно до розрахунків заборгованості, наданих позивачем, загальна заборгованість відповідачки за кредитним договором №3511635 становить 20879,91 грн з яких: заборгованість по тілу – 3999,99 грн, заборгованість по відсотках – 16879,92 грн; за кредитним договором №49433-03/2023 складає 46965 грн, з яких: заборгованість по тілу – 12100 грн, заборгованість по відсотках – 34865 грн.
Отже у даному випадку, визначений у вказаних вище договорах розмір процентів (2 % за кожен день, 30341,06 % річних та 2,5% на добу, 912,5% річних) є непропорційно високим та призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника (споживача), відтак пункти 1.4.1, 1.5.1 кредитного договору №3511635 та пункти 1.2, 1.3 кредитного договору №49433-03/2023 є несправедливими і суперечать принципам розумності та добросовісності, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50 %) у разі невиконання/неналежного виконання позичальником зобов`язань за цим договором.
Фактично позивач порушує питання про стягнення з позичальниці простроченої заборгованості за нарахованими процентами у розмірі, що у 4 рази перевищує розмір простроченої заборгованості за кредитом №3511635 та у майже у 3 рази за кредитним договором №49433-03/2023. 
Ураховуючи межі доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру суми процентів, стягнутих з відповідачки на користь позивача за користування кредитом №3511635 з 16879,92 грн до 2000 грн, та за кредитом №49433-03/2023 з 34865 грн до 6050 грн, тобто 50% від простроченої заборгованості, яку позивачем визначено у розмірі 3999,99 грн та 12100 грн відповідно. 
Згідно зі ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду потрібно змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Свеа Фінанс» суми заборгованості по відсоткам за кредитом №3511635 з 16879,92 грн до 2000 грн, та за кредитом №49433-03/2023 з 34865 грн до 6050 грн.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на наведені вище висновки апеляційного суду, про часткове задоволення позову, що становить 35,6% від загальної ціни позову, стягнутий з відповідачки на користь позивача судовий збір за подання позову підлягає зменшенню з 2422,40 грн до 862,37 грн, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам.
З огляду на те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, шляхом зменшення розміру заборгованості на суму, що складає 64,4% від ціни позову, тому з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання відповідачкою апеляційної скарги у розмірі 2340,04 грн, зважаючи на те, що 
 ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору. 
Керуючись ст. ст. 367,374,376,382-384 ЦПК України
                        постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Окнянського районного суду Одеської області від 23 липня 2025 року змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Свеа Фінанс» суми заборгованості по відсоткам за кредитом №3511635 від 06 березня 2023 року з 16879,92 грн до 2000 грн, та суми заборгованості по відсоткам за кредитом №49433-03/2023 від 30 березня 2023 року з 34865 грн до 6050 грн, судового збору за подання позову з 
2422,40 грн до 862,37 грн.
       Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Свеа Фінанс» (ЄДРПОУ 37616221) на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2340,04 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                          Ю.П. Лозко

Судді:                                                          В.В. Кострицький

М.В. Назарова