ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/36207/25                                         Головуючий у 1-й інстанції: Сас Є.В.
                                                                                           Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 жовтня 2025 року                                                                 м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача                                       Черпака Ю.К.,
суддів                                                             Кобаля М.І., Файдюка В.В.,
за участю секретаря судового засідання          Краснової О.Р.,
представників позивача                              адвокатів Кисляк Ю.С., Кірова О.Ф.,          

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Кисляк Юлії Станіславівни, подану в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 18 липня 2025 року про відмову у забезпечення позову у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ППД ВЛК № 1 при ІНФОРМАЦІЯ_2 , військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач/заявник/апелянт/ ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ППД ВЛК № 1 при ІНФОРМАЦІЯ_3 , військової частини НОМЕР_1 про:
- визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у фіктивному проведенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , військово-лікарської комісії (без реального її проходження), визнання протиправною та скасування постанови військово-лікарської комісії, оформлену у вигляді довідки військово-лікарської комісії № 2025-0616-1734-4970-3 від 16 червня 2025 року, щодо придатності ОСОБА_1 до проходження військової служби;
- визнання протиправним та скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині, що стосується призову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , для проходження військової служби під час мобілізації, в особливий період та направлення його для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 ;
- визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17 червня 2025 року № 173 в частині призначення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 і зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 , в особі уповноважених осіб, виключити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зі списків особового складу військової частини. 
16 липня 2025 року ОСОБА_1 через свого представника Кисляк Ю.С. подав заяву про забезпечення позову, в якій просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом:
- зупинення дії наказу військовій частині НОМЕР_1 від 17 червня 2025 року № 173 в частині, що стосується ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.
- заборони ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також будь-яким іншим органам державної влади, військовим частинам та службовим особам вчиняти дії щодо призову на військову службу, направлення до військових частин, проходження військово-лікарської комісії, призову за мобілізацією та інші дії, пов`язані з мобілізацією та призовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі. 
Заява обґрунтована тим, що під час проходження ОСОБА_1 військово-лікарської комісії при ППД ВЛК № 1 ІНФОРМАЦІЯ_2 було допущено істотні порушення процедури, зокрема, відсутність належного медичного обстеження, колегіального прийняття рішення та належного засвідчення довідки ВЛК. На підставі цієї довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 та військова частина НОМЕР_1 видали накази, які стали підставою для незаконного зарахування позивача до лав Збройних Сил України за мобілізацією, що відбулося без його згоди та всупереч вимогам закону. Позивач вказав, що стан його здоров`я не відповідає вимогам повної придатності до військової служби, оскільки він має хронічні захворювання, а проведений медогляд був формальним і без необхідних лабораторних досліджень. Таким чином, існує реальна загроза невиправних наслідків у разі продовження дії оскаржуваних наказів, оскільки його фактичне направлення на службу створить ризик шкоди здоров`ю та унеможливить відновлення порушених прав навіть у разі подальшого задоволення позову. Зазначив, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить ефективний судовий захист, адже у разі початку служби він не зможе брати участь у судовому процесі та реалізовувати своє право на справедливий суд. З цієї причини він просить суд тимчасово зупинити дію наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17 червня 2025 року № 173 та заборонити ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також іншим органам державної влади вчиняти будь-які дії щодо його призову, зарахування або направлення на військову службу до набрання законної сили судовим рішенням у справі. Також наголосив, що оскаржувані дії та рішення мають очевидні ознаки протиправності, вчинені з перевищенням повноважень посадових осіб, що підтверджується поданими заявами до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення за фактом перевищення службових повноважень при його призові.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18 липня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову. 
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що заявником не доведено наявності підстав, передбачених статтями 150, 151 Кодексу адміністративного судочинства України, для застосування заходів забезпечення позову. Зокрема, у поданій заяві відсутні докази, які б беззаперечно свідчили про існування очевидних ознак протиправності дій чи рішень відповідачів, а також про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити або унеможливити виконання майбутнього судового рішення чи ефективний захист порушених прав позивача. Вимоги заяви фактично співпадають із позовними вимогами та зводяться до зупинення дії наказу військової частини НОМЕР_1 № 173 від 17 червня 2025 року, яким позивача зараховано до списків особового складу, та заборони органам державної влади і військовим частинам вчиняти дії, пов`язані з його мобілізацією. Задоволення такого клопотання до розгляду справи по суті означало б фактичне ухвалення рішення у справі без дослідження доказів, що суперечить меті інституту забезпечення позову. Суд наголосив, що відповідно до пункту 10 частини третьої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України не допускається забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи бойової обстановки. Оскільки в Україні триває воєнний стан, а позивача вже зараховано до списків особового складу військової частини, то його становище відповідає статусу військовослужбовця, а тому суд не вправі втручатись у дію наказів командування. Також суд підкреслив, що позивач не довів, яким чином невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити виконання майбутнього рішення суду або створити непоправні наслідки для нього, зокрема не надано переконливих доказів загрози життю чи здоров`ю. 
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову. Зазначив, що суд помилково застосував пункт 10 частини третьої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки заборона зупиняти накази, віддані військовослужбовцю в умовах воєнного стану, не охоплює адміністративні акти щодо особи, яка ще не стала військовослужбовцем і перебуває на етапі обліку/навчання. Наказ про призначення на посаду курсанта не є бойовим наказом командиру військовослужбовцю, тому ця процесуальна заборона не працює у даній справі. Апелянт підкреслив, що його статус - військовозобов`язаний, а не військовослужбовець, отже на нього поширюються права та обов`язки саме військовозобов`язаних. Також він вказав на неправильне тлумачення судом першої інстанції пункту 4 частини першої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки сам факт відправлення/зарахування без належного оформлення не підтверджує початок служби у розумінні закону, який чітко визначає момент її початку для мобілізованих осіб. Апелянт навів докази явних порушень під час ВЛК: відсутність підписів і печаток, недотримання колегіальності та обов`язкових обстежень, що робить довідку ВЛК юридично нікчемною/очевидно протиправною і створює реальні ризики для здоров`я під час базової підготовки. Невжиття забезпечення може спричинити непоправну шкоду та звести нанівець ефективність майбутнього рішення суду 
У відзиві на апеляційну скаргу військова частина НОМЕР_1 підтримала рішення суду першої інстанції, вважаючи його законним і обґрунтованим. Наголосила, що ухвала відповідає положенням статей 150 та 151 Кодексу адміністративного судочинства України, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду щодо відсутності підстав для застосування заходів забезпечення позову. Представник частини зазначив, що інститут забезпечення позову є виключним процесуальним механізмом, який застосовується лише за наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам позивача або явних ознак протиправності дій відповідача, проте таких обставин заявником не доведено. Відповідач підкреслив, що апелянт фактично просить суд обмежити дискреційні повноваження військової частини щодо визначення місця проходження служби та управління особовим складом, що суперечить законодавству про військову службу та принципу розподілу владних повноважень. Військова частина звернула увагу на вимоги пункту 10 частини 3 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України, яким прямо заборонено зупиняти дію наказів командира, відданих військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи бойової обстановки. Оскільки позивач уже зарахований до списків особового складу та проходить службу, такі накази мають обов`язковий характер і не можуть бути предметом судового зупинення. Крім того, позивач не довів жодних реальних ризиків ускладнення виконання майбутнього рішення суду, адже його право на судовий захист забезпечено поданим позовом. Будь-яке втручання суду у діяльність військової частини під час воєнного стану створить загрозу порушення дисципліни та виконання бойових завдань. 
Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.
Згідно з частиною другою статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що особиста участь відповідачів у судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за їх відсутності.
Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Надаючи правову оцінку наявності підстав для відмови у застосуванні заходу забезпечення позову, колегія суддів зазначає наступне.
Частинами першою, другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Відповідно до частини першої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Тобто, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, як поданого позову так і майбутнього його подання, та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Вказаний правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 13 березня 2020 року у справі № 1740/2484/18, яка відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України підлягає врахуванню у цій справі.
Підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи наявна хоча б одна з названих обставин, і перевірити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Розглядаючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, необхідно також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
Спірні правовідносини у даній справі стосуються правомірності дій та рішень органів військового управління, пов`язаних із проведенням військово-лікарської комісії, оформленням її довідки та подальшим призовом позивача на військову службу під час мобілізації, попри наявність обставин і доказів, які, на думку позивача, свідчать про його непридатність до проходження військової служби за станом здоров`я.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) регулює правові відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Частиною другою статті 17 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII встановлено, що громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно з законом.
Частиною третьою статті 1 Закону № 2232-XII передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до пункту 1 Положення про ІНФОРМАЦІЯ_6, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154, ІНФОРМАЦІЯ_6 є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
З 24 лютого 2022 року відповідно до вимог Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII в Україні введено режим воєнного стану, який триває і дотепер.
Таким чином, виконання громадянами України, придатними до військової служби, в умовах особливого періоду свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, як і дії ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо реалізації завдань мобілізації, врегульовано чинним законодавством України.
Необхідність у вжитті заходів забезпечення позову позивач обґрунтовує тим, що фактичне перебування його у складі військової частини та проходження базової підготовки унеможливлює реальне виконання можливого судового рішення у разі задоволення позову, оскільки він уже набув статусу військовослужбовця. Такий статус, на відміну від військовозобов`язаного, унеможливлює застосування відстрочки від призову або звільнення з військової служби на підставі довідки військово-лікарської комісії, яка оскаржується у справі. Тому, на думку позивача, без вжиття заходів забезпечення позову захист його прав буде формальним і втратить ефективність.
Втім, колегія суддів зазначає, що на цьому етапі розгляду справи суд позбавлений можливості дати правову оцінку доводам позивача щодо законності проведення військово-лікарської комісії, дійсності її довідки та правомірності прийняття рішень про його зарахування до військової частини. Встановлення таких обставин потребує дослідження доказів, пояснень сторін і нормативного регулювання, що можливе лише під час розгляду справи по суті. Відтак, суд апеляційної інстанції не має процесуальних підстав для попереднього визначення правомірності чи неправомірності дій відповідачів у межах розгляду заяви про забезпечення позову.
Розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з ухваленням відповідного рішення. У свою чергу, забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача до вирішення цієї справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення. Тому, сам факт прийняття суб`єктом владних повноважень (відповідачем) рішення чи не вчинення дій, які на думку заявника порушують його права та інтереси, не може автоматично свідчити про те, що таке рішення чи бездіяльність є очевидно протиправними і що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання майбутнього рішення суду, адже факт порушення прав та інтересів особи (позивача) підлягає доведенню у встановленому законом порядку.
Що ж до наявності очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення (бездіяльності) та порушення таким рішенням (бездіяльністю) прав, свобод або інтересів осіб, які звернулися до суду, то Верховним Судом у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 826/14303/ 18, від 12 лютого 2020 року у справі № 640/17408/19 та від 27 лютого 2020 року у справі №640/16242/19 вказано, що такі ознаки повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом. Таким чином, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття таких заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. В іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності спірного рішення та порушення ним прав, свобод чи інтересів позивача до розгляду справи по суті, свідчать про наперед сформовану судом правову позицію у справі.
Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на осіб, на яких поширюються. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до статті 150 КАС України такі обставини, навіть у разі їх доведення, не є вкрай вагомими підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі, адже, як вже наголошувалося, такі обставини підлягають встановленню та доведенню в процесі розгляду справи по суті.
У своїй заяві про забезпечення позову позивач просить суд заборонити ІНФОРМАЦІЯ_1 , його посадовим особам, а також іншим органам державної влади та військовим частинам вчиняти будь-які дії, пов`язані з мобілізацією та призовом ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації. Зокрема, йдеться про заборону здійснювати оповіщення повістками, оформлювати чи виконувати накази про призов, направляти його до місць проходження військової служби або вчиняти будь-які інші дії, що можуть призвести до зміни його правового статусу, до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.
Однак, позивач в обґрунтування обставин, про які ним зазначено в заяві про забезпечення позову, не надав належних доказів, які б на даному етапі розгляду справи давали можливість суду бути переконаним у тому, що оскаржувані рішення дії чи бездіяльність відповідача є «очевидно протиправними» поза обґрунтованим сумнівом.
Верховний Суд у постанові від 03 травня 2023 року у справі № 640/15534/22 наголосив, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом саме під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.
Отже, фактичні обставини справи, в тому числі питання щодо правомірності/неправомірності рішень та дій відповідачів, на які посилається позивач, підлягають встановленню і доведенню на підставі зібраних у справі доказів та аналізу норм права, що регулюють спірні правовідносини, під час вирішення справи по суті.
Суд апеляційної інстанції не вбачає достатніх підстав, які б вказували на необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб та даних, які б свідчили про очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, захист яких стане взагалі неможливим без вжиття таких заходів, або ж для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Крім того, відповідно до пункту 10 частини третьої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України не допускається забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці. 
Така норма має імперативний характер і спрямована на забезпечення безперервності управління Збройними Силами України та інших військових формувань у період воєнного стану. 
Тому суд позбавлений процесуальної можливості вживати заходи забезпечення позову, які фактично зупиняють або обмежують дію наказів військового командування, навіть якщо такі накази оскаржуються у судовому порядку.
Щодо доводів апелянта про те, що він не є військовослужбовцем, а тому застосування пункту 10 частини третьої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України є безпідставним, то такі твердження спростовуються матеріалами справи. 
Зокрема, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17 червня 2025 року № 173 ОСОБА_1 було призначено на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти навчального батальйону та зараховано до списків особового складу частини. 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону № 2232-XII початком проходження військової служби вважається день відправлення військовозобов`язаного у військову частину з ІНФОРМАЦІЯ_6. 
Отже, позивач набув статусу військовослужбовця, а тому запропонований спосіб забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу командира прямо заборонений пунктом 10 частини третьої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України.
Також, колегія суддів бере до уваги, що застосування запитуваних заходів забезпечення позову у вигляді зупинення дії наказу командира військової частини та заборони вчиняти дії, пов`язані з мобілізацією, може призвести до втручання у діяльність військового командування в умовах воєнного стану, що не відповідає принципу пропорційності та публічному інтересу забезпечення обороноздатності держави. У даному випадку баланс приватного та публічного інтересу зберігається саме шляхом відмови у задоволенні заяви.
Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що на час подання та розгляду заяви про забезпечення позову не підтверджено існування обставин, які б безумовно вказували на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених або оспорюваних прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Тому згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів за наслідками розгляду апеляційної скарги залишає її без задоволення, а ухвалу суду - без змін.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Кисляк Юлії Станіславівни, подану в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 18 липня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач:                                                                                 Черпак Ю.К.

Судді:                                                                                                    Кобаль М.І.

                                                                                                              Файдюк В.В.

          Повний текст постанови виготовлено 29.10.2025.