УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/7895/24 Головуючий у 1-й інст. Маслак В.П. 
Категорія 83 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Коломієць О.С. 
суддів                         Григорусь Н.Й., Талько О.Б. 
за участю секретаря
судового засідання     Драч Т.А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/7895/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про зняття арешту з майна, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_6 
за апеляційною скаргою ОСОБА_5 
на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 28 березня 2025 року, постановлену під головуванням судді Маслак В.П. 
в с т а н о в и в :
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій просив зняти арешт з нерухомого майна, що накладений державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Житомирській області на підставі постанови про арешт майна боржника ВП №48179140 від 16.09.2019, та скасувати обтяження:
- №33239568 у виді арешту 1/2 (одна друга) частини земельної ділянки площею 0,0605 га по АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію 48697818 від 16.09.2019;
- №33240058 у виді арешту 1/2 (одна друга) частини житлового будинку АДРЕСА_2 , рішення про державну реєстрацію 48698337 від 16.09.2019.
24.03.2025 ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «Оксі Банк», ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про:
-визнання недійсним договору від 27.12.2018, який укладено між ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» та ПАТ «ОКСІ БАНК» про уступлення права вимоги за кредитним договором №Z14-2/006-4/52087 від 27.12.2005;
-визнання недійсним договору від 27.12.2018, який укладено між ПАТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» про уступлення права вимоги за кредитним договором №Z14-2/006-4/52087 від 27.12.2005;
-визнання недійсним договору від 27.12.2018, який укладено між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_1 про уступлення права вимоги за кредитним договором №Z14-2/006-4/52087 від 27.12.2005;
-визнання припиненими зобов`язання, які виникли з договору іпотеки від 28.12.2005, який укладено між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_6 , предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_2 .
В зустрічному позові ОСОБА_5 , зокрема зазначив, що ним раніше подавався позов з таким же предметом і з частково подібними підставами, за яким постановлено рішення у справі №296/10894/19. Так рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 09.01.2024 відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні позову. Рішення мотивоване тим, що в період розгляду справи постановою державного виконавця від 04.08.2022 виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2-4862/10 було закінчене у зв`язку з повним його виконанням. На цій підставі суд прийшов до висновку, що права ОСОБА_5 не порушуються.
Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 28 березня 2025 року в прийнятті до спільного розгляду зустрічного позову ОСОБА_7 до АТ «Райффайзен Банк», АТ «Оксі Банк», ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів та визнання припиненими зобов`язання – відмовлено.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, просить ухвалу скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у іншій справі №296/10894/19 позивач ОСОБА_1 подав позов до нього та інших осіб про звільнення будинку з-під арешту, який накладений державним виконавцем в межах виконавчого провадження про стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь скаржника. Свої вимоги позивач мотивував тим, що на підставі низки угод про відступлення права вимоги він став іпотекодержавтелем арештованого будинку.
ОСОБА_7 був поданий зустрічний позов про визнання недійсними угод про відступлення права вимоги та визнання іпотеки припиненою. Свої вимоги він мотивував наявністю відкритого виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 коштів на його користь. Однак в процесі розгляду судом вказаної справи виконавче провадження про стягнення коштів з ОСОБА_2 на його користь було закінчене у зв`язку з виконанням. За таких обставин, рішенням суду у цій же справі від 09.01.2024 у задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Як встановив суд у тій справі, на момент ухвалення рішення від 09.01.2024 суд мав усі підстави стверджувати, що ОСОБА_7 отримав присуджені судовим рішення грошові кошти, оскільки на той момент виконавчі провадження по виконанню виконавчих документів про стягнення на його користь були закінчені у зв`язку з фактичним виконанням, що підтверджувалось дослідженими судом постановою державного виконавця від 25.11.2022 у виконавчому провадженні ВП №48179140 та постановою державного виконавця від 04.08.2022 у виконавчому провадженні ВП №24073936.
Однак в подальшому постановою в.о. начальника Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 09.12.2022 скасовано вищевказану постанову державного виконавця від 04.08.2022 у виконавчому провадженні ВП №24073936 та зобов`язано державного виконавця вчинити дії відповідно до закону.
На виконання постанови начальника державний виконавець своєю постановою від 09.12.2024 відновив виконавче провадження ВП№24073936 з виконання виконавчого листа №2-4862/10 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь 1502569,00 грн.
Вказує, що дійсно предмет зустрічного позову у справі №296/7895/24 є таким же, як і у справі №296/10894/19.
У даному випадку однією з обставин, якою він обґрунтовує зустрічний позов у справі №296/7895/24 є наявність відкритого виконавчого провадження ВП№24073936. Цієї обставини не існувало на момент ухвалення рішення від 09.01.2024.
Також обставиною, якою він обґрунтовує зустрічний позов у цій справі, є вищевказані постанови начальника та державного виконавця. Цих обставин також не існувало на момент ухвалення рішення від 09.01.2024.
З огляду на викладене вважає висновок суду, зроблений в оскаржуваній ухвали про однакові підстави позову неправильним, оскільки підстави зустрічного позову у цій справ є іншими, тобто судом неправильно застосована норма пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України. 
У відзиві адвокат Войтович М.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на те, що аналіз обставин справи, підстав зустрічного позову по справі № 296/10894/19 та зустрічного позову ОСОБА_5 по даній справі свідчить про повторне пред`явлення зустрічного позову ОСОБА_5 до тих же осіб, про той самий предмет та з тих же підстав, про що наявне судове рішення, яке не було оскаржено та набрало законної сили.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що порушений спір вже був предметом судового розгляду за результатами якого ухвалено рішення від 14.07.2023 року у справі №279/2568/23.
Такий висновок суду першої інстанції є вірним, виходячи з наступного.
У рішенні Корольовського районного суду м. Житомира від 09.01.2024 у справі №296/10894/19 зазначено, що на обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_5 посилався на те, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області знаходиться зведене виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2-4862/10, який виданий 22.12.2010 Корольовським районним судом м.Житомира, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 1 502 569,00 грн, та виконавчого листа №296/11276/13ц, який виданий 14.08.2014 цим же судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 1 248 752,00 грн. В процесі виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на належні боржнику ОСОБА_2 1/2 частину будинку АДРЕСА_2 та 1/2 частину земельної ділянки під ним. Вважає, що всі договори про уступку права вимоги за кредитним договором укладені з метою уникнення від виконання рішень судів про стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошових коштів, а також з метою приховати дійсні правочини, які вчинені сторонами цих договорів, що ґрунтується на наступному: борг за кредитним договором становить більше 4 млн.грн та кредит забезпечений нерухомим майном, однак позивач за первісним позовом купив цей борг лише за 11 500 грн., що свідчить про фіктивність; три договори укладені в один день, що викликає обґрунтовані сумніви у дійсних намірах при укладенні цих договорів та свідчить лише про те, що сторони цих договорів мали на меті приховати, що насправді борг за кредитним договором первісному кредитору сплачений; метою низки договорів про уступку є збереження іпотеки, однак іпотекодержателем є близька до боржника людина (син), як результат ні банк, ні інші кредитори ОСОБА_2 чи ОСОБА_6 позбавлені можливості звернути стягнення на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 ; в результаті таких узгоджених дій відповідачів ОСОБА_6 погасила кредит, фактично припинена іпотека, а ОСОБА_2 уникнув від виконання судового рішення про стягнення коштів на користь ОСОБА_5 . Крім того, останній договір, стороною якого є ОСОБА_1 , фактично є договором факторингу, що вбачається з його змісту. Проте ОСОБА_1 не є фінансовою установою, тому не може бути стороною такого договору, і є недійсним. Таким чином, позивач за зустрічним позовом вважає, що договори уступки є недійсними, борг перед банком «Аваль» погашений, тому іпотека є припиненою, в зв`язку з чим необхідно визнати припиненими зобов`язання за іпотечним договором, що дасть змогу звернути стягнення на нерухоме майно у виконавчому провадженні, де ОСОБА_5 є стягувачем.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права.
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення суду у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Згідно із постановою Верховного Суду у справі №922/404/19 від 09.07.2020 позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. При цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі №761/7978/15-ц (провадження №14-58цс18) вказано, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Наведене узгоджується із висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, провадження №12-161гс19).
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом із тим, не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 (провадження №12-15гс19)).
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №640/9380/19 (провадження №61-6741св21), від 15 листопада 2021 року у справі №428/9280/20 (провадження №61-12194св21), від 21 грудня 2021 року у справі №295/983/21 (провадження №61-13906св21).
Отже, для застосування підстави для відмови у відкритті провадження, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 186 ЦПК України, необхідна наявність водночас трьох складових, а саме тотожних: сторін спору, предмета позову, підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
Зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовною заявою і не дає суду підстави відмовити у відкритті провадження у справі.
З матеріалів справи вбачається, що у цій справі та у справі №296/10894/19 співпадають сторони, предмет і підстави зустрічного позову.
Зокрема, позивачем у справі є ОСОБА_7 , відповідачами – АТ «Райффайзен Банк», АТ «Оксі Банк», ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 .
Предметом зустрічного позову в обох справах є визнання недійсним договору від 27.12.2018, укладеного між ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» та ПАТ «ОКСІ БАНК» про уступлення права вимоги за кредитним договором №Z14-2/006-4/52087 від 27.12.2005; визнання недійсним договору від 27.12.2018, укладеного між ПАТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» про уступлення права вимоги за кредитним договором №Z14-2/006-4/52087 від 27.12.2005; визнання недійсним договору від 27.12.2018, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_1 про уступлення права вимоги за кредитним договором №Z14-2/006-4/52087 від 27.12.2005; визнання припиненими зобов`язань, які виникли з договору іпотеки від 28.12.2005, який укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_6 .
Підставами позовних вимог ОСОБА_5 , що є кредитний договір №Z14-2/006-4/52087 від 27.12.2005, договір іпотеки від 28.12.2005, договори про відступлення прав вимоги від 27.12.2018. 
На обґрунтування підстав позову ОСОБА_5 зазначав, що всі договори про уступку права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки укладені з метою уникнення виконання рішень судів про стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошових коштів, а також з метою приховати дійсні правочини, які вчинені сторонами цих договорів, тобто є фіктивними.
Зміна предмета позову відбудеться тоді, коли в рамках конкретного позовної вимоги позивач замість одного способу захисту прав (який був заявлений раніше, при подачі позову) бажає скористатися іншим способом захисту, обґрунтовуючи свої позовні вимоги (предмет позову) тими самими обставинами, якими він обґрунтовував первісні вимоги.
Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 ЦК України, статті 20 ГК України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.
Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.
Тому, колегія суддів констатує, що у даній справі позивачем не було замінено позовних вимог, відмінних від позовних вимог у справі №296/10894/19, також позовні вимоги не були доповненні новими та не було вилучено жодних позовних вимог, за результатами яких ухвалено рішення, яке набрало законної сили – 17.06.2024.
Згідно з рішенням суду від 09.01.2024 по справі №296/10894/19 підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову було те, що ОСОБА_5 не є стороною оспорюваних договорів, а також, що останній отримав присуджені судовими рішеннями грошові кошти під час їх примусового виконання; позивачем за зустрічним позовом не доведено, що оспорюваними договорами порушуються його права та законні інтереси, та, відповідно, що визнання судом договорів відступлення права вимоги недійсними та припиненими зобов`язання, які виникли з договору іпотеки від 28.12.2005, що в подальшому дозволить, на думку позивача, звернути стягнення на предмет іпотеки на його користь, як стягувача у виконавчому провадженні, - призведе до відновлення/захисту таких порушених прав позивача за зустрічним позовом.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що постанова в.о. начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 09.12.2024, якою скасовано постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, не може свідчити про пред`явлення ОСОБА_5 нового позову з новими підставами, оскільки, рішення суду від 09.01.2024 по справі №296/10894/19 підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову було те, що ОСОБА_5 не є стороною оспорюваних договорів, а також, що останній отримав присуджені судовими рішеннями грошові кошти під час їх примусового виконання; позивачем за зустрічним позовом не доведено, що оспорюваними договорами порушуються його права та законні інтереси, та, відповідно, що визнання судом договорів відступлення права вимоги недійсними та припиненими зобов`язання, які виникли з договору іпотеки від 28.12.2005, що в подальшому дозволить, на думку позивача, звернути стягнення на предмет іпотеки на його користь, як стягувача у виконавчому провадженні, - призведе до відновлення/захисту таких порушених прав позивача за зустрічним позовом.
Доводи апеляційної скарги щодо того, що підстави зустрічного позову ОСОБА_5 по даній справі є іншими, колегія суддів відхиляє, оскільки постанова в.о. начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 09.12.2024, якою скасовано постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, та постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 09.12.2024, якою відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа у справі 2-47862/10 є не новою підставою, а новою обставиною, яка виникла після ухвалення рішення у справі №296/10894/19. 
Відтак, зважаючи на тотожність в обох справах сторін, предмету і підстав позову та беручи до уваги, що на час подачі ОСОБА_5 цього позову набрало законної сили рішення у справі №296/10894/19, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у прийнятті до спільного розгляду зустрічного позову у даній справі згідно п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.
Встановлена цивільним процесуальним законом неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили, яке згідно ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України є обов`язковим для усіх органів та осіб.
Таке повністю узгоджується із принципом юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права і відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).
Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності (визначеності), який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів, а сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи (рішення від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії», заява №52854/99).
Враховуючи вищевикладене доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості висновків суду першої інстанції і фактично зводяться до незгоди з постановленою судом першої інстанції ухвалою.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції постановлено ухвалу з дотриманням вимог закону, підстави для її скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд 
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 28 березня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 29 вересня 2025 року.

Головуючий Судді