ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8046/25 Справа № 202/1994/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року                                                                м. Дніпро
       
       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі: 
       головуючого – Пищиди М.М.
       суддів – Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпра від 04 червня 2025 року у справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та припинення права власності,-
В С Т А Н О В И Л А:
       У лютому 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою, що належить до земель комунальної власності територіальної громади м. Дніпро, шляхом знесення самочинно побудованих гаражів № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , що розташовані за адресою: м. Дніпро, вул. Миколи Міхновського (вул. Щербини) в Обслуговуючому кооперативі «Гаражний кооператив «Лівобережний-ЗЛ», припинення права володіння ОСОБА_1 (РНОКВП НОМЕР_3 ) правом власності на нерухоме майно, а саме будівлі гаражів N? НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 в Обслуговуючому кооперативі «Гаражний кооператив «Лівобережний-ЗЛ».
       Також Дніпровської міської ради була подана заява про забезпечення позову з проханням заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо майна, а саме: будівель гаражів № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 в Обслуговуючому кооперативі «Гаражний кооператив «Лівобережний-ЗЛ».
       В обґрунтування заяви про забезпечення зазначено, на момент будівництва гаражів №№ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 Обслуговуючого кооперативу «Гаражний кооператив «Лівобережний-ЗЛ» ще не було, як юридичної особи, членство в кооперативі було неможливе. Земельна ділянка, на якій розташоване вказане самочинно побудоване нерухоме майно на АДРЕСА_1 належить територіальній громаді міста Дніпро, в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності, відповідно до ст. ст. 80, 83 Земельного кодексу України та ст. 26, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Оскільки спірні об`єкти нерухомого майна були побудовані на земельній ділянці, невідведеної для зазначеної мети та за відсутності декларації про початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а також доказів про те, що спірне нерухоме майно було в установленому законом порядку введено в експлуатацію, свідчити про відсутність правових власності на нього. Відчуження гаражів може надалі покласти на позивача тягар повернення земельної ділянки від третіх осіб, що спричинить додаткові витрати на відновлення порушених прав. Заборона вчиняти дії щодо гаражів № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 на час вирішення справи забезпечить їх гарантоване збереження у відповідача до набрання законної сили судовим рішенням.
       Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпра від 04 червня 2025 року у задоволенні заяви Дніпровської міської ради про забезпечення позову в цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та припинення права власності- відмовлено. 
       Не погодившись з вказаною ухвалою, Дніпровська міська рада звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить суд скасувати ухвалу та постановити нове судове рішення, яким заяву задовольнити. 
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
       Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
       Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
       Частиною 2 ст. 149 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
       Відповідно до ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
       Пунктом 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.
       Відповідно до ч. 3 ст. 1 150 ЦПК заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
       У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 756/14940/20 зазначено, що: «Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
       Забезпечення позову - це заходи припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, і повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову.
       При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.».
       Пленум Верховного Суду України у п. 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 роз`яснив, що: «розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів».
       Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.
       Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
       Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
       При цьому, забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін.
       Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
       Заходи забезпечення позову застосовуються виключно задля гарантування реального виконання в майбутньому судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивача.
       При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
       З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки позивачем у цій заяві не наведено обґрунтувань та до неї не додано належних та допустимих доказів у відповідності до положень статей 12, 81 ЦПК України щодо наявності обставин, які свідчать про необхідність забезпечення позову, зокрема доказів того, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у випадку задоволення позову та того, що даний вид забезпечення позову відповідає заявленим позовним вимогам.
       Відмовляючи у забезпеченні позову, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, оскільки такі обмеження можуть призвести до незворотних наслідків.
       Доводи апеляційної скарги щодо наявності обґрунтованих припущень, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки такі доводи обґрунтовані лише підставами позову по суті заявлених вимог.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
       Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради– залишити без задоволення.
       Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпра від 04 червня 2025 року – залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
       Повний текст судового рішення складено 08 жовтня 2025 року.

       Головуючий: 

       Судді: