ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 жовтня 2025 року                                                                          Справа №906/536/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя                           Мельник О.В.
суддя                                                   Олексюк Г.Є. 
суддя                                                   Гудак А.В. 
секретар судового засідання            Переходько К.В.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства "Осадчук Фемілі Енд Партнерс" на рішення Господарського суду Житомирської області від 24.07.2025 та на додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 05.08.2025 (суддя Тимошенко О.М., повне рішення складено 24.07.2025, додаткове рішення - 07.08.2025)
за позовом Фізичної особи-підприємця Клименко Інни Анатоліївни
до Фермерського господарства "Осадчук Фемілі Енд Партнерс"  
про стягнення 585045,45 грн
за участю представників: 
позивача - Кирилець М.О.,
відповідача - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 24.07.2025 позов задоволено. Стягнуто з Фермерського господарства "Осадчук Фемілі Енд Парнерс" на користь Фізичної особи-підприємця Клименко Інни Анатоліївни 528500,00 грн боргу, 47088,35 грн інфляційних, 9457,10 грн 3 % річних та 7020,54 грн судового збору.
Суд першої інстанції, враховуючи підписану між сторонами видаткову накладну №3 від 17.09.2024 та підтвердження відповідачем особистого отримання обладнання, вказав про наявність договірних відносин між ФОП Клименко І.А. та ФГ "Осадчук Фемілі Енд Партнерс" щодо поставки відповідачу обладнання. 
Відтак, із врахуванням відсутності доказів оплати вказаного обладнання, господарський суд дійшов висновку про наявність у ФГ "Осадчук Фемілі Енд Партнерс" заборгованості за поставлений товар, обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 528500,00 грн та відповідно про задоволення позову у вказаній частині.  
Також суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних і 3% річних вказав, що він складений правильно, тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню в заявленому розмірі.
Окрім того, суд першої інстанції зазначив, що вимога позивача про нарахування 3%  річних до моменту виконання рішення узгоджується з ч.10 ст.238 ГПК України, а тому підлягає до задоволення. 
Додатковим рішенням Господарського суду Житомирської області від 05.08.2025 стягнуто з Фермерського господарства "Осадчук Фемілі Енд Партнерс" на користь Фізичної особи-підприємця Клименко Інни Анатоліївни 34 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.
Оцінюючи докази, надані позивачем, у підтвердження витрат на правову допомогу, приймаючи до уваги клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правову допомогу, господарський суд вказав, що позивачем завищений розмір витрат на правничу допомогу, оскільки досудова претензія не є обов`язковою; така послуга, як збір доказів, не обґрунтована, не зрозуміло, які докази та яким чином збирав адвокат; опрацювання відзиву та підготовка відповіді на відзив, є діями, які є наслідком самого позову; вимога про стягнення коштів за вступ у справу адвоката є безпідставною. 
Зважаючи на необґрунтованість та не пропорційність вказаних витрат до предмета спору, критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи суд дійшов висновку, що заявлені витрати є неспівмірними з наданими послугами та обставинами справи, тому заява позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню в розмірі 34000,00 грн.
Не погоджуючись з ухваленими рішеннями Фермерське господарство "Осадчук Фемілі Енд Парнерс" звернулось з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог та стягненні витрат на правничу допомогу в повному обсязі.
Апелянт, зокрема, вказує, що будь-яких належних та допустимих доказів в розумінні вимог ст.73, 77 ГПК України, які б підтверджували факт укладення та виконання сторонами умов укладеного у спрощений спосіб договору поставки обладнання та узгодження між сторонами всіх істотних умов договору, матеріали справи не містять, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 585045,45 грн, а також 47088,35 грн інфляційних та 9457,10 грн 3% річних на підставі ст.625 ЦК України, які є похідними від основної позовної вимоги. 
Зауважує, що зі змісту спірної видаткової накладної №3 від 17.09.2024 вбачається, що місцем її складення зазначено с.Безп`ятне - юридичну адресу ТОВ "БСМ Євростандарт", директором якого є Клименко І.А. Натомість місцезнаходження ФОП Клименко І.А. зареєстровано у м.Васильків. Це свідчить про те, що у спірних правовідносинах Клименко І.А. діяла як директор ТОВ "БСМ Євростандарт", а не як фізична особа-підприємець, а тому відсутні підстави вважати, що проставлення відбитку печатки на видатковій накладній, яка належить ТОВ "БСМ Євростандарт" є помилковим.
Також звертає увагу, що із документів, долучених позивачем до позовної заяви, а саме договору позички приміщення від 01.08.2024, акта приймання-передачі майна за договором позички приміщення від 01.08.2024 та рахунку на оплату №1 від 10.09.2024, вбачається, що ФОП Клименко І.А. у своїй діяльності використовує печатку. Однак, спірна видаткова накладна №3 від 17.09.2024 містить відбиток печатки юридичної особи ТОВ "БСМ Євростандарт", а не відбиток печатки ФОП Клименко І.А. та відповідно підтверджує факт участі юридичної, а не фізичної особи у правовідносинах з фермерським господарством.
Скаржник вказує, що будь-які докази на підтвердження відвантаження товару перевізнику позивачем суду надані не були, як і не були надані будь-які докази, які можуть свідчити про безпосередню участь голови фермерського господарства у прийнятті товару за спірною видатковою накладною. Не заслуговують також на увагу долучені позивачем в підтвердження факту укладення та виконання договору про поставку обладнання пояснення свідків, які складені у відповідності до ст.88 ГПК України, оскільки свідчення свідків не є допустимим доказом факту укладання договору.
Щодо додаткового рішення апелянт вказує, що воно також є протиправним, оскільки відсутність підстав для задоволення позовних вимог є підставою для відмови в розподілі судових витрат на користь позивача.
У відповідності до ст.263 ГПК України позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому, зокрема, вважає, що протягом розгляду справи в суді першої інстанції ним було надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а саме підписану сторонами видаткову накладну №3 від 17.09.2024, рахунок на оплату №1 від 10.09.2024, скріншот переписки між свідком ОСОБА_1 та головою фермерського господарства, договір позички приміщення від 01.08.2024,  покази свідка ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , претензія позивача з вимогою про оплату обладнання в розмірі 528500,00 грн від 14.03.2025.
Натомість, вказує, що відповідачем не було належним чином спростовано надані позивачем докази, які в сукупності формують єдиний ланцюг доказів, що підтверджує узгоджену волю сторін на здійснення поставки та прийняття товару. Також не надано жодних доказів на спростування факту отримання ним обладнання згідно з видатковою накладною, наприклад, претензії щодо якості чи кількості, доказів повернення товару тощо. 
Окрім того, позивач звертає увагу, що підписана видаткова накладна №3 від 17.09.2024 містить назву сторін, найменування, кількість та вартість товару, дату виконання (передачі) поставки товару, що свідчить про погодження між сторонами істотних умов договору поставки. 
Позивач просив рішення Господарського суду Житомирської області від 24.07.2025 та додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 05.08.2025 залишити без змін, а апеляційну скаргу ФГ "Осадчук Фемілі Енд Парнерс" -  без задоволення. 
У судове засідання, призначене на 28.10.2025 року, відповідач не забезпечив явку свого уповноваженого представника, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги. При цьому, в апеляційній скарзі просив розгляд справи в суді апеляційної інстанції проводити за участю представника апелянта. 
Згідно з ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи приписи ст.269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, приймаючи до уваги, що явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалася, а також те, що правова позиція апелянта, викладена в апеляційній скарзі і про її зміну будь-яких заяв або клопотань він не подавав, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні відповідного клопотання скаржника та визнала за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача.
Відповідно до ч.1, 4 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно видаткової накладної №3 від 17.09.2024 (т.1, а.с.13) фізична-особа підприємець Клименко Інна Анатоліївна здійснила поставку обладнання (сепаратор зерноочищувальний БСХМ-16 в кількості 1 шт.; дробарка молоткова в кількості 1 шт.) Фермерському господарству "Осадчук Фемелі Енд Партнерс" на суму 528500,00 грн. 
Позивач виставив відповідачу рахунок на оплату №1 від 10.09.2024, в якому вказано найменування обладнання та ціна відповідно до видаткової накладної №3 (т.1, а.с.12). 
14.03.2025 ФОП Клименко І.А. надіслала ФГ "Осадчук Фемелі Енд Партнерс" претензію з вимогою про оплату обладнання в розмірі 528500,00 грн та 3% річних, інфляційних втрат (т.1, а.с.23).
Враховуючи залишення вказаної претензії без задоволення та несплату заборгованості ФГ "Осадчук Фемелі Енд Партнерс" у добровільному порядку, ФОП Клименко І.А.  звернулась з даним позовом до суду.
Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду справи по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору полягає передусім у вільному волевиявленні волі сторін на вступ у договірні відносини.
Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст.184 Господарського кодексу України (далі - ГК України в редакції чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого ст.181 цього Кодексу. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
За приписами ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо   вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася
У відповідності до ч.1 ст.206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Згідно зі ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною 1 ст.712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як визначено п.2 ч.1 ст.664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що суб`єкти господарської діяльності можуть укладати господарські договори, в тому числі договори поставки, у письмовій формі як шляхом складення єдиного документа за підписом обох сторін, так й у спрощеній формі на підставі видаткових накладних, які у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку та Цивільного кодексу України, є первинними документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її здійснення та засвідчують факт поставки товару, відтак є підставою виникнення у сторін зобов`язань, зокрема обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар (правовий висновок, викладений у постановах Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 30.11.2022 у справі №916/36/22, від 10.04.2025 у справі №927/1187/23). 
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що кореспондується з п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку (далі – Положення), затв.наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995). 
Враховуючи норми Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", видаткова накладна набуває статусу первинного документа, що засвідчує факт здійснення господарської операції, після оформлення її належним чином.
Як вбачається з матеріалів справи, 17.09.2024 ФОП Клименко І.А. (постачальник) та ФГ "Осадчук Фемелі Енд Партнерс" (покупець) підписано видаткову накладну №3, згідно якої постачальник передав, а покупець прийняв товар: сепаратор зерноочищувальний БСХМ-16 (1 шт.) та дробарку молоткову (1 шт.) на загальну суму 528 500,00 грн (т.1, а.с.13).
Оцінюючи надану до матеріалів справи видаткову накладну №3 від 17.09.2024, колегія суддів зазначає, що вона містить усі обов`язкові реквізити первинного документа, передбачені ч.2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", зокрема, найменування сторін, дату і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, посади і підписи осіб, відповідальних за здійснення господарської операції. Зазначена накладна підписана обома сторонами, факт чого не заперечується відповідачем, що свідчить про її двосторонній характер.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що зазначена видаткова накладна є належним та допустимим доказом у розумінні ст.76, 77 ГПК України , який підтверджує факт здійснення господарської операції між сторонами у справі та як наслідок укладення договору поставки у спрощений спосіб шляхом підписання видаткової накладної.
Щодо відсутності печатки відповідача на видатковій накладній, суд враховує, що пунктом 2.5 Положення, передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.
У відповідності до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо використання печаток юридичними особами та фізичними-особами підприємцями" (набрав чинності 20.07.2017),  використання печаток для юридичних осіб та ФОП не є обов`язковим. Документи без печатки мають таку ж юридичну силу, як і з нею, за умови правильного оформлення та підпису. Однак, печатка може додавати достовірність документам, особливо для фізичних осіб. Документи, підписані та оформлені належним чином, мають однакову юридичну силу, незалежно від наявності печатки. 
Відтак, враховуючи, що використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим, колегія суддів зауважує, що встановлений факт належного підписання видаткової накладної обома сторонами, який є обов`язковим реквізитом первинного документа, свідчить про чинність такої видаткової накладної, створює відповідні права і обов`язки особам, які його підписали, підтверджує правдивість та реальність господарської операції.
Окрім того, апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта щодо засвідчення підпису постачальника на видатковій накладній відбитком печатки ТОВ "БСМ Євростандарт", директором якого є Клименко І.А., оскільки згідно з довідкою з Єдиного державного реєстру вона є засновником із 100-відсотковою часткою та керівником цього товариства, що може свідчити про технічне або помилкове використання печатки. Зазначені обставини не впливають на суть спірних правовідносин та не спростовують факту отримання відповідачем товару, про що вірно вказав суд першої інстанції.
Колегією суддів також встановлено, що обладнання перебувало у приміщенні за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, с. Безп`ятне, вул. Васильківська, 72-Г, що узгоджується зі змістом видаткової накладної №3 від 17.09.2024. Водночас, згідно з договором позички приміщення від 01.08.2024 (т.1, а.с. 9) та актом приймання-передачі майна від 01.08.2024 (т.1, а.с.10), ФОП Клименко І.А. користувалася приміщенням за цією ж адресою, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.
На підтвердження обставин відвантаження ФГ "Осадчук Фемілі Енд Партнерс"  спірного обладнання за вищевказаною адресою, позивач надав нотаріально засвідчені заяви свідків, а саме Яцун Є.К., яка здійснює ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності ФОП Клименко І.А. (т.1, а.с. 20-21), та Петрущенка І.А., оператора конвеєрної лінії устаткування ТОВ "БСМ Євростандарт" (т.1, а.с.22).
Відповідно до ч.1, 2 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За змістом ст.87 ГПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.
Таким чином, оцінюючи у взаємному зв`язку сукупність обставин встановлених на підставі наведених вище доказів у відповідності до ст.86 ГПК України, зокрема заяв свідків, видаткової накладної №3 та договору позички приміщення від 01.08.2024, колегія суддів дійшла висновку про фактичне здійснення господарської операції між сторонами у справі та передачу обладнання ФГ "Осадчук Фемілі Енд Партнерс". 
Оцінюючи доводи апелянта щодо електронного листування з позивачем у мобільному додатку "Вайбер" щодо надіслання рахунку на оплату №1 від 10.09.2024, колегія суддів враховує, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у ст.96 ГПК України, у подібних правовідносинах.
Наведені висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21.06.2023 у справі №916/3027/21.
Суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі роздруківки електронного листування у мобільному додатку "Вайбер" (т.1, а.с.11), встановив, що із їх змісту неможливо ідентифікувати авторів цього листування, а відтак вказані докази не приймаються судом до уваги як належні та допустимі докази в підтвердження надіслання рахунку на оплату відповідачу. 
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 28.02.2018 у справі №910/9075/17, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої  ст. 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису ч.1 ст.692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак  якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту ч.2  ст.530 ЦК України.
Судом встановлено, що у видатковій накладній №3 від 17.09.2024 не передбачено строк (термін) оплати за поставлений товар.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що складена сторонами в двосторонньому порядку видаткова накладна, є самостійною підставою виникнення у відповідача обов`язку здійснити повний розрахунок за товар після його отримання в силу норми закону.
Крім того, як убачається з претензії щодо сплати за товар від 14.03.2025, позивач долучив до неї як додаток рахунок на оплату №1, що додатково підтверджує обізнаність відповідача про розмір належної оплати та обов`язок її здійснення.
Враховуючи викладене, суд першої інстанцій дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 528500,00 грн та як наслідок задоволення позовних вимог у вказаній частині.  
Щодо заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат колегія суддів враховує наступне.
Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України унормовано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.   
Частиною 2 ст.625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання покупцем грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч.2 ст.625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити постачальнику, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (п.43 постанови).
З огляду на встановлення факту несплати відповідачем за товар (обладнання), здійснивши перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат в межах заявлених позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову у вказаних частинах у повному обсязі та відповідно стягнення 47088,35 грн інфляційних та 9457,10 грн 3% річних.  
Відповідно до ч.10 ст.238 ГПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.
Таким чином, вимога позивача про нарахування 3%  річних до моменту виконання рішення узгоджується з ч.10 ст.238 ГПК України, а тому підлягає до задоволення, про що вірно вказав суд першої інстанції. 
У силу приписів ч.1 ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.73, 76-79, 86 ГПК України.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення рішення Господарського суду Житомирської області від 24.07.2025 без змін, з огляду на що апеляційна скарга ФГ "Осадчук Фемелі Енд Партнерс" задоволенню не підлягає.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Зважаючи на викладене, апеляційний суд зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.
Щодо оскарження додаткового рішення суду першої інстанції, колегія суддів,  враховуючи положення ст.269 ГПК України щодо меж перегляду оскаржуваного судового рішення, зважаючи на те, що фактично єдиною підставою для скасування додаткового рішення у даній справі апелянт вказує його похідний характер від основного рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що додаткове рішення підлягає залишенню без змін, у зв`язку із залишенням без змін рішення суду першої інстанції від 24.07.2025 про задоволення позовних вимог у повному обсязі, та як наслідок стягнення з відповідача 34000,00 грн витрат на правничу допомогу у відповідності до ст.129 ГПК України.
Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України. 
Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Рішення Господарського суду Житомирської області від 24.07.2025 та додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 05.08.2025 у справі №906/536/25 залишити без змін, апеляційну скаргу Фермерського господарства "Осадчук Фемілі Енд Партнерс" - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

                                                                                 Повна постанова складена "04" листопада 2025 р.

Головуючий  суддя                                                                      Мельник О.В. 

Суддя                                                                                              Олексюк Г.Є.  

Суддя                                                                                              Гудак А.В.