П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
18 вересня 2025  року                                                                                       м. Київ
         
Справа №761/31028/23
Провадження: № 22-ц/824/13296/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М.,  Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.
 
 розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Скачкова Романа Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Фролової І. В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Міжнародної федерації товариств Червоного Христа і Червоного Півмісяця, що діє через представництво Міжнародної федерації товариств Червоного Христа і Червоного Півмісяця у місті Києві, про зобов`язання видати трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки та відшкодування моральної шкоди,
 
в с т а н о в и в:
            
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона перебувала у трудових відносинах з Міжнародною Федерацією Товариств Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, міжнародною організацією, що діє через представництво Міжнародної Федерації Товариств Червоного Хреста і Червоного Півмісяця у місті Києві в Україні з 03.10.2022 року на посаді менеджера з корпоративних питань, відповідно до трудового договору, що був підписаний сторонами 27.09.2022 року.
Наказом від 25.05.2023 року її було звільнено з посади менеджера з корпоративних питань у відповідності до пункту 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.
Вказує, що в день звільнення їй не було видано трудову книжку, що унеможливило в подальшому отримати нову роботу, тим самим, її право було порушено. Також, наведена ситуація викликала погіршення її самопочуття, у зв`язку з чим їй було спричинено моральну шкоду.
З урахуванням заяви про уточнених позовних вимог (т. 3, а. с. 1 -4) просила суд:
стягнути з Міжнародної Федерації Товариств Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, що діє через Представництво Міжнародної Федерації Товариств Червоного Хреста і Червоного Півмісяця у місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у період затримки видачі трудової книжки за період з 27.05.2023 року по 04.01.2024 року у розмірі 2 271 173 грн. 96 коп. без урахування належних до утримання податків та інших обов?язкових платежів;
стягнути з Міжнародної Федерації Товариств Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, що діє через Представництво Міжнародної Федерації Товариств Червоного Хреста і Червоного Півмісяця у місті Києві на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди 500 000 грн;
стягнути з Міжнародної Федерації Товариств Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, що діє через Представництво Міжнародної Федерації Товариств Червоного Хреста і Червоного Півмісяця у місті Києві на користь ОСОБА_1 судові витрати та витрати на правничу допомогу.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Скачков Р. В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не надав належної оцінки порушенням з боку відповідача вимог ст. 14, 183 ЦПК України, а саме, встановивши, що відповідач не має зареєстрованого електронного кабінету, суд все ж прийняв його документи до розгляду, чим порушив вимоги закону, крім того, прийняв та врахував письмові заяви, клопотання і заперечення відповідача, подані з порушенням процесуальних норм, замість того, щоб  повернути без розгляду.
Посилається й на те, що суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, не врахував, що відповідач у документах не підтвердив належним чином свій правовий статус та ідентифікаційні дані, що є обов`язковим для сторони у процесі.
Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність порушень зі сторони роботодавця, не врахувавши, що саме відповідач не забезпечив належну видачу трудової книжки в день звільнення, що спричинило порушення трудових прав позивачки.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 21 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Дмитро Шагірманов в інтересах Міжнародної Федерації Товариств Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, що діє через Представництво Міжнародної Федерації Товариств Червоного Хреста і Червоного Півмісяця у місті Києві, зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Відмітив, що позивачка добровільно підписала угоду про припинення трудових відносин, у якій підтвердила відсутність будь-яких претензій до роботодавця. Крім того, у день звільнення позивачка отримала копію наказу та всі належні виплати, що відповідає вимогам ст. 47, 116 КЗпП України. Вказує, що затримки у видачі трудової книжки з вини відповідача не було, оскільки представництво неодноразово пропонувало шляхи отримання документа, а згодом надіслало її поштою за письмовою згодою позивачки. Звертає увагу на те, що чинне законодавство (після змін 2021 року) не передбачає обов`язку роботодавця виплачувати середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки, а посилання на Інструкцію № 58 є безпідставними, бо вона суперечить закону. Позивачка не довела наявність моральної шкоди та причинного зв`язку між діями відповідача й заявленими стражданнями, тому апеляційна скарга є необґрунтованою і не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
В судовому засіданні адвокат Заєць Ж. Ю. в інтересах Міжнародної Федерації Товариств Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, що діє через Представництво Міжнародної Федерації Товариств Червоного Хреста і Червоного Півмісяця у місті Києві заперечувала проти доводів апеляційної скарги та вважала їх необгрунтованими.
Від адвоката Скачкова Р. В. в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке обгрунтовано тим, що він не зможе приймати участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанціїз огляду на те, що не ознайомлений з матеріалами справи, а саме не отримував від відповідача примірника відзиву на апеляційцну скаргу.
Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності скаржника, колегія суддів ураховувала наступне.
Відповідно до статті 372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Верховний Суд вже неодноразово у своїх рішеннях, зокрема, у справах №802/562/18-а, №826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними.
При цьому, судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто, реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору.
Колегія суддів, розглянувши подане клопотання про відкладення розгляду справи, критично оцінює наведене у ньому обґрунтування. З матеріалів справи вбачається, що відзив на апеляційну скаргу містить докази його належного направлення позивачці. Більш того, відзив був поданий до суду ще 12 серпня 2025 року, тоді як судове засідання призначене на 18 вересня 2025 року. Відтак, представник позивача мав достатньо часу, понад місяць, для ознайомлення з матеріалами справи, однак не скористався наданою процесуальною можливістю.
За таких обставин колегія суддів розцінює подане клопотання виключно як спробу затягування розгляду справи. Обставини, викладені у клопотанні не можуть визнаватися «поважними причинами» у розумінні ст. 372 ЦПК України.
Отже, колегія суддів доходить висновку, що відсутність представника скаржника в судовому засіданні з підстав, викладених у клопотанні, не є перешкодою для розгляду справи по суті та не надає правових підстав для її відкладення.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 27 вересня 2022 року між ОСОБА_1 та Міжнародною Федерацією Товариств Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, що діяла через Представництво у місті Києві, було укладено трудовий договір на невизначений строк (т. 1, а. с. 93-105). 
Відповідно до умов цього договору позивачка була прийнята на посаду менеджера з корпоративних питань з 03 жовтня 2022 року, про що видано наказ №13/2022 від 27 вересня 2022 року (т. 1, а. с. 170).
Судом першої інстанції також встановлено, що 25 травня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Голови Представництва із заявою про припинення трудових відносин за угодою сторін з 26 травня 2023 року. 
Цього ж дня між сторонами було укладено договір про припинення трудового договору, за умовами якого останнім робочим днем ОСОБА_1 визначено 26 травня 2023 року, а також, передбачено здійснення всіх належних їй виплат, зокрема, компенсації за невикористану відпустку та додаткової виплати у розмірі двох місячних заробітних плат (т. 1, а. с. 108-111). 
На підставі зазначеного договору було видано наказ №72/2023 від 25 травня 2023 року про звільнення ОСОБА_1 з посади за угодою сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України) (т. 1, а. с. 107).
Крім того, як установив суд першої інстанції, Представництвом було забезпечено видачу копії наказу про звільнення, здійснено повний розрахунок із позивачкою, внесено відповідний запис до трудової книжки та надано інформацію щодо місця її зберігання (т. 3, а. с. 5, 8, 17,19). 
28 грудня 2023 року трудова книжка, копія наказу про звільнення та повідомлення про проведені виплати були направлені позивачці рекомендованим листом з описом вкладення (т. 2, а. с. 49).
Звертаючись до суду із вказаним позовом позивачка зазначала про те, що фактичною причиною її звільнення стало направлення нею напередодні своєму керівнику та керівникам інших департаментів електронного листа про потенційні ризики та потенційно корупційні дії, що, начебто, пов`язані з підробкою документів колегами позивачки. При цьому, в останній робочий день їй було грубо відмовлено у видачі трудової книжки, не було надано будь-яких роз`яснень або повідомлень коли і де вона могла б забрати свою трудову книжку, що свідчить  про наявність вини Представництва у затримці з видачею трудової книжки.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що положення КЗпП України після внесення змін у 2021 році не містять обов`язку роботодавця видавати трудову книжку у день звільнення та не передбачають виплату середнього заробітку за час затримки її видачі. Положення Інструкції № 58, на які посилалася позивачка, є підзаконним актом, що суперечить закону, тому не підлягає застосуванню. Вина відповідача у несвоєчасній видачі трудової книжки не доведена, навпаки, з матеріалів справи убачається, що відповідач здійснював активні дії для передачі документа (інформував, надавав контакти, зрештою направив книжку поштою після письмової згоди позивачки). Відсутні належні та допустимі докази того, що позивачка була позбавлена можливості реалізовувати своє право на працю чи отримувати виплати по безробіттю у зв`язку з відсутністю трудової книжки. 
Моральна шкода не підтверджена доказами, причинний зв`язок між діями відповідача та заявленими стражданнями не встановлений,  а інші доводи позивачки не впливають на вирішення спору.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 21 КЗпП України встановлено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України).
З матеріалів позовної заяви убачається, що фактичною причиною свого звільнення позивачка вважає направлення нею напередодні керівнику та іншим посадовим особам представництва електронного листа, у якому йшлося про потенційні ризики та можливі корупційні дії, пов`язані, на її думку, із підробкою документів колегами.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведені обставини не є предметом даного спору, оскільки, висловлюючи власні припущення, ОСОБА_1 не оспорює правомірності свого звільнення.
У будь-якому випадку, є встановленою та обставина, що 25 травня 2023 року ОСОБА_1 самостійно подала заяву про припинення трудових відносин за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України), визначивши датою звільнення 26 травня 2023 року. Цього ж дня сторони уклали договір про припинення трудового договору, яким працівник підтвердила відсутність претензій до роботодавця, добровільність і усвідомленість свого волевиявлення, відсутність стану непрацездатності чи відпустки, а також те, що договір укладено без примусу та тиску.
В подальшому, позивачкою зазначено, що в останній робочий день їй було грубо відмовлено у видачі трудової книжки, не було надано будь-яких роз`яснень або повідомлень коли і де вона могла б забрати свою трудову книжку, що свідчить про наявність вини Представництва у затримці з видачею трудової книжки.
Перевіряючи такі доводи та висновки суду в цій частині, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04. 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників», трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб?єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.
Трудові книжки працівників, які працюють в міжнародних організаціях, представництвах міжнародних організацій в Україні, іноземних дипломатичних представництвах та консульських установах, у виконавців (юридичних осіб - нерезидентів) проектів міжнародної технічної допомоги, можуть зберігатися і вестися на підставі цивільно-правового договору з юридичними особами - резидентами, які вносять відомості до трудових книжок відповідно до довідок, виданих зазначеними міжнародними організаціями, представництвами міжнародних організацій в Україні, іноземними дипломатичними представництвами та консульськими установами, виконавцями (юридичними особами -нерезидентами) проектів міжнародної технічної допомоги.
З матеріалів справи убачається, що між Представництвом та ДП «ГДІП» було укладено договір № 4625 і/Б від 27 липня 2022 року, яким передбачено надання послуг, зокрема, щодо первинного формування та поточного ведення особових справ працівників у програмі 1С, внесення змін стосовно наказів про прийняття, переведення, сумісництво, суміщення та звільнення працівників, а також внесення відповідних змін до трудових книжок у разі зміни персональних даних (пункти 2.1.8 - 2.1.10 договору) (т. 1, а. с. 178-183).
26 травня 2023 року, у зв`язку з укладенням між ОСОБА_1 та Представництвом договору про припинення трудового договору, відповідачем було направлено до ДП «ГДІП» запит щодо внесення відповідного запису до трудової книжки позивачки та повідомлення про можливість її отримання. Одночасно, позивачку було поінформовано про можливість отримати трудову книжку безпосередньо в офісі ДП «ГДІП» та надано контактні дані відповідальної особи (т. 2, а. с. 193-194).
Матеріали справи не містять відомостей про те, що на момент звільнення ОСОБА_1 договір № 4625 і/Б від 27 липня 2022 року було розірвано, а відтак відсутні підстави вважати, що ДП «ГДІП» не було уповноважене на зберігання трудової книжки позивачки.
14 червня 2023 року працівниця відділу кадрів Представництва ОСОБА_10 з офіційної електронної адреси надіслала ОСОБА_1 (на адресу: ОСОБА_8 [ ІНФОРМАЦІЯ_1 ](ОСОБА_9: ІНФОРМАЦІЯ_1 )) повідомлення з інструкціями та варіантами щодо отримання трудової книжки, а також надала контактні дані відповідального спеціаліста ДП «ГДІП» (т. 2, а. с. 201).
Згідно з пунктом 5 договору про припинення трудового договору, працівник у свій останній робочий день зобов`язаний повернути роботодавцю ноутбук, мобільний телефон, сім-карту, флеш-карту, IFRC ID карту та інші активи чи речі, що належать роботодавцю.
Так, на виконання цього пункту ОСОБА_1 разом із представниками роботодавця заповнила обхідний лист (employee exit check-list), у якому зазначила нову електронну адресу для зв`язку - ОСОБА_8 [ ІНФОРМАЦІЯ_1 ](ОСОБА_9: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (т. 2, а. с. 195-198).
У вказаному документі також містилася примітка такого змісту: «співробітник зобов`язаний повідомити поштове відділення про зміну своєї адреси. Якщо цього не буде зроблено, МФТЧ і ЧП (Представництво) продовжуватиме пересилати пошту/кореспонденцію, отриману в Секретаріаті, протягом 3 місяців. Після цього вона буде автоматично відхилена та повернена поштовому відділенню».
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у Представництва були обґрунтовані підстави вважати вказану самою позивачкою електронну адресу актуальною, у тому числі, для інформування її щодо повернення трудової книжки.
Крім того, у своєму позові ОСОБА_1 було звернуто увагу на те, що її електронну пошту було деактивовано 25 травня 2023 року, на підтвердження чого долучено скріншот (знімок екрану) листа щодо деактивації її електронної пошти 25.05.2023 року.
Водночас, вказане суперечить матеріалам справи, оскільки зі змісту вказаного скріншоту (знімку екрану) вбачається, що електронний лист, який надійшов на її особисту електронну пошту viktoriva ІНФОРМАЦІЯ_1 та має такий зміст (відповідно до наданого позивачкою перекладу): «Оскільки Ваш обліковий запис користувача було ре-активовано з міркувань безпеки, нам довелося змінити Ваш пароль. Ми надсилаємо цей електронний лист, щоб надати Вам новий пароль, який вам потрібно буде змінити під час першого входу в систему IFRC ».
На підставі викладеного вище, очевидною є помилковість доводів позивачки про деактивацію адреси її робочої пошти, оскільки зазначена електронна пошта була особистою, а також позивачка мала можливість використовувати свою електронну пошту, дотримавшись інструкцій, надісланих у відповідному повідомленні.
Відтак, знайшли своє підтвердження висновки суду першої інстанції про те, що технічні перешкоди з боку Представництва щодо використання зазначеної електронної пошти були відсутні, а доводи позивачки про деактивацію її акаунту спростовуються матеріалами справи.
Також, з матеріалів справи убачається, що 14 червня 2023 року працівниця відділу кадрів Представництва ОСОБА_10 направила позивачці повідомлення у месенджері WhatsApp із проханням перевірити електронну пошту, а також запитала альтернативний спосіб контакту. Відповіді від ОСОБА_1 отримано не було (т. 1, а. с. 202).
01 серпня 2023 року ОСОБА_1 надіслала лист на ім`я ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ), у якому, серед іншого, вимагала повернення їй трудової книжки. За результатами розгляду цього звернення 03 серпня 2023 року Голова Представництва ОСОБА_11 (ОСОБА_11) електронним листом надіслав Позивачці інструкції щодо можливих способів отримання трудової книжки та надав контактні дані спеціаліста ДП «ГДІП» (т. 1, а. с. 201).
05 вересня 2023 року ОСОБА_1 у відповіді на лист ОСОБА_11 зазначила, що обов`язок зі зберігання трудової книжки покладається на роботодавця, а не на ДП «ГДІП» (т. 1, а.с. 207).
17 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернулася електронною поштою до Представництва з вимогою повернути трудову книжку та висунула низку інших вимог, які, на переконання Представництва, не ґрунтувалися на законі. У відповідь 22 листопада 2023 року Голова Представництва ОСОБА_7 (ОСОБА_7) поінформував Позивачку про можливість отримати трудову книжку в офісі Представництва, надав контактні дані відповідальної особи та зазначив, що за письмової згоди ОСОБА_1 трудову книжку може бути надіслано поштою (т. 1, а. с. 222 -237).
Однак, доказів того, що позивачка скористалася запропонованим способом отримання трудової книжки, матеріали справи не містять. Лише 27 грудня 2023 року, ОСОБА_1 направила письмове звернення з вимогою надіслати їй трудову книжку рекомендованим листом з описом вкладення на вказану адресу.
28 грудня 2023 року Представництвом було виконано цю вимогу та направлено ОСОБА_1 рекомендованим листом (1) оригінал трудової книжки, (2) копію наказу про звільнення та (3) копію письмового повідомлення про нараховані та виплачені при звільненні суми із супровідним листом (т 2, а. с. 47-49).
Відповідно до абзацу другого пункту 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 № 58, пересилання трудової книжки поштою допускається лише за письмовою згодою працівника.
Крім того, згідно з частиною другою статті 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи пересилання і зберігання документів та про використання будь-яких доступних каналів електронної комунікації.
Отже, відповідач надіслав трудову книжку позивачці наступного дня після отримання її письмової згоди, діючи відповідно до вимог законодавства.
Щодо вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки.
Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116 КЗпП), провести з ним остаточний розрахунок, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до його трудової книжки.
Згідно з абзацом четвертим статті 235 КЗпП України, у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, законодавець прямо пов`язує обов`язок виплати середнього заробітку саме з невчасною видачею копії наказу про звільнення, а не з будь-якими іншими діями роботодавця.
Судом першої інстанції встановлено, і це не заперечується позивачкою, що в день звільнення їй було видано копію наказу № 72/2023 від 25.05.2023 року про звільнення та забезпечено ознайомлення з його оригіналом під підпис.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що положення КЗпП України, які передбачали обов`язок роботодавця видати працівникові у день звільнення трудову книжку, а також виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у випадку її затримки, були виключені Законом України від 05.02.2021 № 1217-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі». Зазначеним законом було запроваджено нові правила ведення трудових відносин, зокрема електронний облік трудової діяльності працівників.
Отже, чинне законодавство не передбачає обов`язку роботодавця виплачувати середній заробіток у випадку затримки видачі трудової книжки.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Щодо положень Інструкції № 58, на які посилалася позивачка, то колегія суддів зазначає, що вони не були приведені у відповідність до Закону України № 1217-ІХ від 05.02.2021 року, яким було виключено норми КЗпП України про обов`язковість видачі трудової книжки у день звільнення та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у випадку її затримки.
Колегія суддів відмічає, що оскільки Інструкція № 58 є підзаконним нормативно-правовим актом, її положення не можуть мати переваги над законом. У разі суперечності між нормами закону та підзаконного акту застосуванню підлягають норми закону, що прямо випливає із положень Конституції України. Тому, посилання позивачки на Інструкцію № 58 не можуть бути прийняті до уваги, що було правильно враховано судом першої інстанції.
Крім того, навіть за змістом Інструкції № 58, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу ставиться у залежність від наявності вини роботодавця. Як вірно встановив суд першої інстанції, вина відповідача у невчасному отриманні позивачкою трудової книжки відсутня. Навпаки, матеріалами справи підтверджується, що Представництвом неодноразово вживалися заходи для своєчасної передачі трудової книжки ОСОБА_1 , а саме: повідомлення у день звільнення (26.05.2023) про можливість отримання трудової книжки в ДП «ГДІП»; направлення електронного листа та повідомлення у WhatsApp (14.06.2023);надання інструкцій та контактів відповідального спеціаліста ДП «ГДІП» (03.08.2023); повторні письмові повідомлення (22.11.2023, 15.12.2023);  телефонна комунікація адвокатів Представництва з позивачкою (22.12.2023); остаточне направлення трудової книжки рекомендованим листом (28.12.2023) після отримання письмової згоди позивачки.
Колегія суддів бере до уваги правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 29.05.2023 року у справі № 754/8852/20 та від 05.02.2020 року у справі № 761/29172/18, відповідно до яких неотримання трудової книжки працівником у день звільнення може вважатися підставою для покладення відповідальності на роботодавця лише у випадку доведеної вини останнього.
Ураховуючи наведені вище обставини, убачається, що Представництвом було створено всі необхідні умови для своєчасного отримання трудової книжки. Позивачка ж, у свою чергу, належним чином не скористалася наданими їй можливостями. Отже, у даному випадку вина відповідача відсутня, а тому, підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно, також відсутні.
При цьому, посилання позивачки на неможливість працевлаштування чи отримання статусу безробітної у зв`язку з ненаданням трудової книжки є необґрунтованими, адже, норми чинного законодавства (зокрема стаття 24 КЗпП України, стаття 18 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску…», пункт 18 Порядку реєстрації безробітних, затвердженого постановою КМУ № 446 від 30.03.2023 року) передбачають альтернативні способи підтвердження трудової діяльності особи без обов`язкового пред`явлення трудової книжки.
А відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів відмічає про таке.
Відповідно до ст. 23 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування моральної шкоди можливе у разі порушення законних прав особи, що призвело до душевних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та потребує від неї додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, на особу, яка заявляє відповідні вимоги, покладається обов`язок доведення наявності моральної шкоди, протиправності дій відповідача, причинного зв`язку між ними та вини заподіювача.
Тобто, суд має встановити наявність факту заподіяння моральних чи фізичних страждань, обставини, за яких вони були завдані, та належні докази, що підтверджують такі обставини.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.09.2020 року у справі № 216/3521/16-ц зазначила, що компенсація моральної шкоди є способом захисту суб`єктивного цивільного права, проте її відшкодування можливе лише за умови доведення факту заподіяння такої шкоди та причинного зв`язку між нею і порушенням права.
Однак, у даній справі позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди. Її доводи носять характер припущень, що прямо суперечить вимогам ч. 6 ст. 81 ЦПК України.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що процесуальні документи у справі начебто подані від імені юридично неідентифікованого суб?єкта, без доказів належного представництва, що свідчить про подання документів неналежною стороною.
Водночас, колегія суддів відмічає,  що Міжнародна Федерація товариств Червоного Хреста і Червоного Півмісяця (далі - Міжнародна Федерація) є неурядовою незалежною гуманітарною організацією, яка належить до всесвітнього гуманітарного руху, завданням якого є, зокрема, запобігати та полегшувати страждання людей, захищати життя та здоров?я людини та забезпечувати повагу до людської особистості, особливо під час збройних конфліктів та інших надзвичайних ситуацій, займатися діяльністю з профілактики захворювань, розвитку охорони здоров?я та соціального забезпечення.
Представництво не може вважатися юридично неідентифікованим суб?єктом, як про це зазначає позивачка в її апеляційній скарзі, оскільки зареєстроване Урядом України для здійснення Міжнародною Федерацією на території України діяльності, необхідної для виконання її гуманітарної місії. Представництво акредитоване при Міністерстві закордонних справ України та користується всіма імунітетами та привілеями згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини 1961 року.
При цьому, належним чином засвідчена копія посвідчення №9/28-266/97 від 02.07.1997 року про акредитацію міститься в матеріалах справи.
Відтак, з огляду на свій особливий статус, Представництво не зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та, відповідно, не має ідентифікаційного коду юридичної особи, а також офіційно зареєстрованого місцезнаходження.
У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 також вказує на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки, щодо порушення Представництвом вимог статей 14 та 183 ЦПК України.
Колегія суддів відмічає, що відповідно до ч. 6 ст. 14 ЦПК України, в обов?язковому порядку реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами (далі - система ЄСТС) адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України.
З вищенаведеного переліку убачається, що Представництво не належить до жодної з категорій, визначених у ч. 6 ст. 14 ЦПК України, зокрема, воно не є юридичною особою, зареєстрованою за законодавством України, що свідчить про те, що у Представництва відсутній обов?язок реєструвати електронний кабінет у системі ЄСІТС.
Стосовно порушень статті 183 ЦПК України, яке, на думку позивачки, полягає у незазначенні у процесуальних документах, поданих відповідачем, ідентифікаційного коду юридичної особи, колегія суддів звертає увагу  на положення ч. 1 ст. 183 ЦПК України, яким передбачено, що вимога  вказати в заяві по суті справи, скарзі, заяві, клопотанні або запереченні ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України стосується лише юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України.
Оскільки, як було вказано вище, Представництво не є юридичною особою, зареєстрованою за законодавством України, наведені вимоги на нього не поширюються.
Щодо порушених позивачкою клопотань про виклик свідків, колегія суддів відмічає про таке.
До своєї апеляційної скарги позивачка долучила клопотання про виклик свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12.
Відповідно до чч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами;  висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об?єктивно не залежали від нього.
Однак, матеріали справи не містять доказів та позивачкою в клопотанні не зазначено щодо поважних обставин, які завадили  звернутися  з відповідним клопотанням в суді першої інстанції, а відтак, колегія суддів вважає таке клопотання необґрунтованим та безпідставним.
Отже, доводи скаржника про істотне порушення норм процесуального права судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду рішення та спростовуються зазначеним вище. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав, апеляційна скарга  адвоката Скачкова Р. В. підлягає залишенню без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Скачкова Романа Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
 
Повне судове рішення складено 03 жовтня 2025 року.

Головуючий                                                                                            Т.О. Невідома

Судді                                                                                                      С. М. Верланов

                                                                                                                 В. А. Нежура