03.11.25
22-ц/812/1916/25
Єдиний унікальний номер судової справи 488/2994/25
Номер провадження 22-ц/812/1916/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

03 листопада 2025 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В., 

переглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  ухвалу, яка постановлена Корабельним районним судом міста Миколаєва 29 серпня 2025 року, під головуванням судді Чернявської Я.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської обласної ради про відшкодування моральної шкоди завданої порушенням права власності в майні спільної власності територіальних громад Миколаївської області внаслідок незаконних рішень Миколаївської обласної ради по незаконному продажу (розпорядженню) майна спільної сумісної власності громад Миколаївської області,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2025 року  ОСОБА_1  звернувся до суду із позовом до Миколаївської обласної ради про відшкодування моральної шкоди завданої порушенням права власності в майні спільної власності територіальних громад Миколаївської області внаслідок незаконних рішень Миколаївської обласної ради по незаконному продажу (розпорядженню) майна спільної сумісної власності територіальних громад Миколаївської області.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївської обласної ради з метою з`ясування кількості незаконно відчуженого майна громад Миколаївської області. З отриманої інформації позивачу стало зрозуміло, що не питаючи дозволу і без обласного референдуму серед жителів Миколаївської області відповідач порушує право власності територіальних громад Миколаївської області, в тому числі і його частину права власності в цьому майні.
Так, позивач не надавав письмової згоди на такий продаж майна громад області і його волі на таке відчуження немає.
Отже, на думку позивача, відбулось порушення правового режиму комунального майна відповідачем шляхом незаконних рішень у вигляді розпорядження (відчуження) комунального майна, що порушує право власності позивача, як співвласника.
Такими діями відповідач завдав позивачу моральної шкоди, яка є наслідком порушення його права власності в майні спільної власності територіальних громад Миколаївської області.
Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінив в 5 000 000 грн. 
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь с Миколаївської обласної ради 5 000 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої йому порушенням його права власності в майні спільної власності територіальних громад Миколаївської області внаслідок незаконних рішень Миколаївської обласної ради, в порядку ч.1 ст.23, ст.369 ЦК України та ст.55,56, 140,143 Конституції України.
Ухвалою Корабельного районного суду міста Миколаєва суду від 28 липня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, та надано строк на усунення недоліків позовної заяви, а саме: сплатити судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 15 140 грн.
Ухвала районного суду мотивована тим, що суд не вбачає підстав для застосування до даної категорії справ положень Закону України «Про судовий збір», за якими судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду/позивач звільняється від сплати судового збору як особа, що подала позов про відшкодування шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень.
Окрім того, поданий позов не стосується правовідносин у сфері захисту прав споживачів, а також не містить належного обґрунтування та доказів того, що заявлена шкода є наслідком незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу місцевого самоврядування при здійсненні ним владних повноважень, що є необхідною умовою для застосування звільнення від сплати судового збору.
12 серпня 2025 року на виконання вимог вищезазначеної ухвали суду ОСОБА_1 надав до суду заяву, в якій він зазначав, що має правосуб`єктність як людина і правовий статус громадянин, а не правовий статус фізична особа. Отже, п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» до нього ніякого відношення не має. Наголошував на тому, що він звільнений від сплати судового збору на підставі п.11 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір». 
Ухвалою Корабельного районного суду міста Миколаєва від 29 серпня 2025 року матеріали позовної заяви повернуто позивачу.
Ухвала районного суду мотивована тим, що вказані в ухвалі суду від 28 липня 2025 року недоліки позовної заяви виправлені позивачем у зазначений термін не були.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , просив ухвалу районного суду скасувати, а матеріли позовної заяви повернути до суду першої інстанції для розгляду по суті.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем були усунуті недоліки позовної заяви шляхом подачі заяви про усунення недоліків.
Однак суд першої інстанції не взяв до уваги даний факт та безпідставно виніс ухвалу про повернення заяви.
Пори цьому, суд в оскаржуваній ухвалі не зазначив жодної підстави для відмови в розгляді справи.
На думку позивача, він звільнений від сплати судового збору на підставі п.11 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», а вимоги суду першої інстанції, щодо необхідності сплатити судовий збір за подання ним даного позову є незаконними. Пункт 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», на який в своїй ухвалі посилається суд першої інстанції, не має ніякого відношення до позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди. Більш того, він не є фізичною особою, як передбачає пункт вищезазначеної статті Закону України «Про судовий збір», а є людиною і громадянином Республіки Україна.
Наголошував, що звернувся до суду першої інстанції з позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди, які не є вимогами майнового характеру.
Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6,9,10,14,19,37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За правилами ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскаржуване судове рішення не відповідає вказаним вимогам закону.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), ратифікованої Законом України від 17липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Пред`явлення позову (заяви) – це процесуальна дія, яка має здійснюватися у порядку, передбаченому ЦПК України.
Стаття 175 ЦПК України передбачає перелік вимог, яким повинна відповідати позовна заява (заява).
Так ч.3 ст.175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Відповідно до ст.177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що до неї додаються, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.
Зі змісту ст.ст.175,177 ЦПК України вбачається, що позовна заява може бути визнана неподаною і повернута, у разі, якщо вона подана без додержання вимог, передбачених ст.175 ЦПК України та не оплачена судовим збором, а позивач на вимогу судді і у встановлений законом строк, не усунув недоліків позовної заяви, або не сплатив необхідних судових витрат.
Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст.ст.175 і 177 ЦПК України, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Про повернення позовної заяви суддя постановляє ухвалу.
Закон України «Про судовий збір» є спеціальним законом, який визначає підстави для звільнення від сплати судового збору та пільги щодо його сплати, а отже, саме правові приписи, передбачені в наведеному Законі, підлягають застосуванню під час вирішення судом питання про звільнення осіб від сплати судового збору у випадках, визначених у ст.ст.3,5 цього Закону.
Відповідно до матеріалів справи, що переглядається, ОСОБА_1 звертаючись до суду із позовом зазначав, що він звільнений від сплати судового збору за позовними вимогами до Миколаївської обласної ради на підставі п.11 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір».
Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції не погодився з тим, що позивач за вимогами до Миколаївської обласної ради звільнений від сплати судового збору на підставі п.11 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» та зобов`язав ОСОБА_1 сплатити судовий збір, виходячи з майнової вимоги, заявленої в позовній заяві. 
На виконання вимог зазначеної ухвали ОСОБА_1 надав заяву, в якій вказав, що він звільнений від сплати судового збору на підставі п.11 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», оскільки у даному випадку просив відшкодувати йому моральну шкоду завдану незаконними діями Миколаївською обласною радою.
Суд першої інстанції, вважаючи, що позивач не усунув недоліки позовної заяви, визнав таку позовну заяву ОСОБА_1 неподаною та повернув її.
Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції щодо наявності достатніх підстав для повернення позову помилковим.
Згідно з п.п.3,4 ч.5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція ) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом.
Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.
Відповідно до п.11 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Колегія суддів зауважує, що правові підстави позову – це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Позивач звернувшись до суду з позовом до Миколаївської обласної ради зазначив, що відповідач внаслідок низки незаконних рішень протиправно відчужив нерухоме майно, тобто здійснив розпорядження нерухомим комунальним майном без дозволу жителів територіальної громади Миколаївської області, яким воно належить на праві спільної сумісної власності.
При цьому позивач посилається на те, що він як член територіальної громади є співвласником цієї комунальної власності, а відтак протиправні дії Миколаївської обласної ради призвели до порушення його права як співвласника на відчужене нерухоме майно, що підлягає захисту шляхом виплати компенсації моральної шкоди. 
Суд першої інстанції в ухвалі про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху з підстав необхідності сплати судового збору зазначив, що позовна заява прямо не стосується відшкодування шкоди, завданої незаконними діями/бездіяльністю органу публічної влади під час виконання ним владних повноважень. У даному випадку подана позивачем позовна заява не підтверджується як за предметом позову, так і за характером спірних правовідносин. 
Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції передчасними, оскільки суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі не може надавати і не може вдаватися до оцінки викладених позивачем обставин справи та доказів. Вказані питання можуть вирішуватись на інших стадіях цивільного процесу. Такі обставини не можуть виступати підставою для залишення позовної заяви без руху та підставами повернення позовної заяви позивачу.
На цьому наголосила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 серпня 2023 року у справі №990/114/23.
ЦПК України не передбачає конкретну форму викладу позовних вимог, а наділяє позивача правом визначати учасників справи та довільно викласти зміст позовних вимог спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачених законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.
Головним є те, щоб позовна заява містила виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, достатність яких в подальшому має бути оцінена судом в ході судового розгляду справи по суті.
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п.11 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» при зверненні з позовом про відшкодування моральної шкоди, спричиненої протиправними рішеннями Миколаївської обласної ради щодо розпорядження майном, при вирішення питання про відкриття провадження у цій справі є передчасним.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про немайновий характер такого спору з огляду на таке.
Зі змісту норм ст.23 ЦК України убачається, що моральною є шкода, яка спричинила: фізичний біль/фізичні/душевні (моральні) страждання фізичної особи; приниження честі, гідності фізичної особи/завдання шкоди діловій репутації фізичної/юридичної особи.
Саме тому, моральна шкода має не майнові, а особистісні наслідки її завдання.
Частиною 3 вказаної статті ЦК України передбачено, що відшкодовуватися вона може декількома способами: грошовими коштами; майном; іншим способом.
Найбільш поширений у застосуванні в судовій практиці спосіб відшкодування моральної шкоди – це грошова компенсація моральної шкоди.
Моральна шкода відноситься до втрат немайнового характеру, а її відшкодування може здійснюватися, зокрема, за рахунок компенсації грошовими коштами, то позовна вимога про відшкодування моральної шкоди в цьому випадку стає майновою вимогою, відповідно судовий збір за таку вимогу підлягає сплаті як за вимогу майнового характеру.
Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції вимога про відшкодування моральної шкоди, якщо вона має грошову вартість визначається як вимога майнового характеру, яка розглядається судом з урахуванням обставин справи та наявних доказів, що обґрунтовують підстави її заявлення та підтверджують визначений розмір. За такого, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала є помилковою, оскільки суд першої інстанції припустився порушення норм процесуального права наслідком чого стало порушення права особи на судовий захист.
На підставі викладеного та у відповідності до положень, передбачених ст.379 ЦПК України ухвала суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, підлягає скасуванню з направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Враховуючи наведені обставини, а також порушення районним судом процесуальних норм права, оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст.367,374,379,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Корабельного районного суду міста Миколаєва від 29 серпня 2025 року - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                В.В. Коломієць

                                                                       Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 04 листопада 2025 року