ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2025 року	Львів	Справа № 300/1315/25 пров. № А/857/25858/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді                                     Курильця А.Р., 
суддів                                                           Кузьмича С. М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду 21 травня 2025 року в справі № 300/1315/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання протиправним і скасування рішення, а також зобов`язання до вчинення певних дій,-

суддя в 1-й інстанції – Кафарський В.В.,
час ухвалення рішення – 21 травня 2025 року,
місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

                                                              ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (далі - відповідач), в якому просив:
визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 16.02.2024 №1 про відмову у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги по втраті працездатності поліцейського у зв`язку із встановленням йому третьої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходження ним служби в поліції;
зобов`язати Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу по втраті працездатності поліцейського, яка виникла внаслідок захворювання, пов`язаного з проходження ним служби в поліції, у відповідності до вимог пункту 4 частин 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію», в порядку і розмірах, встановлених Порядком та умовами виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 №4, згідно з вимогами пункту 4 частини 1 статті 99 Закону України «Про Національну поліцію» у розмірі 70 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду 21 травня 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення позову повністю.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що основною умовою для призначення одноразової грошової допомоги по втраті працездатності поліцейського, пов`язаної з проходженням ним служби в поліції, є факт отримання травми (захворювання), пов`язаних з проходженням служби в органах поліції, а не дотримання формальностей при оформленні медичних документів чи процедурі звільнення зі служби. Згідно з випискою з акта огляду МСЕК від 07.12.2023 серії 12ААГ №216877 ОСОБА_1 з 27.11.2023 встановлено третю групу інвалідності. Причина інвалідності «З-ння, так, пов`язане з проходженням служби в поліції». Відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках від 07.12.2023 серії 12ААА №043581, ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_1 становить 30%. Причина втрати професійної працездатності «З-ння, так, пов`язане з проходженням служби в поліції». Вказує, що інвалідність позивачу встановлено з 27.11.2023, звільнення зі служби в поліції відбулось 16.08.2023, тобто визначення ОСОБА_1 інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним служби в поліції, відбулось у встановлений Законом шестимісячний строк. Також, відсутні підстави, визначені статтею 101 Закону України «Про Національну поліцію», які б унеможливлювали виплату позивачу одноразової грошової допомоги.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України та Національної поліції.
Так, на підставі наказу ГУНП в Івано-Франківській області від 16.08.2023 №343 о/с позивача звільнено зі служби в поліції.
Постановою медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Територіального медичного об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Івано-Франківській області» від 11.09.2023 №423 встановлено, що захворювання позивача пов`язане з проходженням служби в поліції.
Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №216877 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в поліції з 27.11.2023.
Відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 12 ААА №043581 від 07.12.2023, ОСОБА_1 встановлено 30% втрати професійної працездатності, захворювання, пов`язаного з проходження служби в поліції.
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ НП в Івано-Франківській області із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 97 Закону України «Про національну поліцію» у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в поліції.
16.02.2024 складено висновок про призначення одноразової грошової допомоги позивачу в розмірі 211 960,00 грн.
Листом №/1-8/108/05/29-2024 від 20.02.2024 відповідач повідомив позивача, що відповідно до протоколу засідання комісії ГУНП в Івано-Франківській області з розгляду питань, пов`язаних з виплатою ОГД в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського від 16.02.2024 №1 після перевірки достовірності та законності всіх поданих матеріалів, розгляду відповідей від МСЕК та ВЛК на запити ГУНП, комісія не підтвердила законність призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги. Відтак, відповідачем повідомлено позивача про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги через недотримання умов пункту 4 частини першої статті 97 Закону України «Про національну поліцію», а саме наголошено, що позивач звільнений згідно наказу від 16.08.2023 зі служби в поліції за власним бажанням.
Вважаючи протиправним прийняте рішення ГУНП в Івано-Франківській області про відмову позивачу в призначенні, нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 97 Закону України «Про національну поліцію» у зв`язку із встановленням позивачу ІІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в поліції, представник позивача звернулася до суду з цим позовом.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (частина перша); це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частина друга); пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя).
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України від 02.07.2015 № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VIII).
Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень (частина перша статті 59 Закону № 580-VIII).
Конституційний Суд України у рішенні від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004 (справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів) вказав, що визначений законами України відповідно до положень статті 17 Конституції України комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, зумовлений не їх непрацездатністю або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обов`язків, пов`язаних з ризиком для життя та здоров`я, певним обмеженням конституційних прав і свобод, у тому числі і права заробляти матеріальні блага для забезпечення собі і своїй сім`ї рівня життя, вищого за прожитковий мінімум. Тобто соціальні гарантії військовослужбовців та працівників правоохоронних органів випливають з характеру покладених на них службових обов`язків у зв`язку з виконанням ними державних функцій.
Згідно з ч. 1 ст. 97 Закону України "Про Національну поліцію" одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога, ОДГ) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі:
1) загибелі поліцейського, що настала внаслідок протиправних дій третіх осіб, або під час учинення дій, спрямованих на рятування життя людей або усунення загрози їхньому життю, чи в ході участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України або смерті поліцейського внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого за зазначених обставин;
2) смерті поліцейського, що настала під час проходження ним служби в поліції;
3) визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті;
4) визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті;
5) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із здійсненням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності;
6) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності.
Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюються Міністерством внутрішніх справ України (частина 2 статті 97 Закону України "Про Національну поліцію").
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейських центрального органу управління поліції, територіальних органів поліції, міжрегіональних територіальних органів Національної поліції, установ та організацій, що належать до сфери управління Національної поліції України, поліцейських в т. ч. слухачів та курсантів вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, поліцейських, відряджених до інших органів державної влади, установ, організацій визначено Порядком та умовами виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 № 4 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України від 21.09.17 № 788).
Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Порядку № 4 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.
Заява (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського подається Голові Національної поліції (керівнику міжрегіонального, територіального органу поліції) за останнім місцем служби поліцейського (пункт 3 розділу ІІІ Порядку № 4).
Відповідно до пункту 5 розділу III Порядку № 4 для виплати одноразової грошової допомоги у разі часткової втрати працездатності без визначення інвалідності чи в разі визначення інвалідності поліцейський подає фінансовому підрозділу: ) заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням втрати працездатності чи інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках); довідку органу, установи, організації, підрозділу, яким попередньо було здійснено виплату ОГД із зазначенням підстави та дати її призначення, розміру виплати (у разі отримання такої виплати); копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; копію постанови відповідної ВЛК щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; копії акта (актів) розслідування нещасного випадку, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) поліцейського, за формами, визначеними МВС, зокрема про те, що цей випадок не пов`язаний з учиненням поліцейським кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; копію посвідчення інваліда війни (за наявності); копії сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; копію документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідний контролюючий орган і має відповідну відмітку в паспорті).
За правилами пункту 1 розділу IV Порядку № 4 у місячний строк з дня реєстрації документів, зазначених у пунктах 4, 5 розділу ІІІ, бухгалтерські служби готують висновок про призначення одноразової грошової допомоги, за встановленою формою.
Таким чином, Порядком № 4 регламентовано, що заява (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності подається за останнім місцем служби, виплата такої допомоги також проводиться за останнім місцем служби.
При цьому, право на отримання одноразової грошової допомоги обумовлено наявністю визначених законодавством підстав, зокрема, захворювання особи повинно бути пов`язане з проходженням служби в поліції.
Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 14 лютого 2019, справа №822/764/18 вказав, що призначення та виплата одноразової грошової допомоги поліцейському, якому інвалідність встановлена внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, виходячи із системного аналізу вищевказаних норм права, якими визначено, що право на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності виникає з дати встановлення втрати працездатності за довідкою МСЕК, а реалізація цього права здійснюється за останнім місцем служби особи, доходить висновку, що виплата такої допомоги має здійснюватися органами Національної поліції на підставі норм Закону № 580-VIII та у відповідності до Порядку № 4.
Верховний Суд зазначив, що для усунення розбіжностей у чинному законодавстві Міністерством внутрішніх справ України прийнято наказ від 12 вересня 2016 року № 916 «Про внесення зміни до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського», яким пункт 5 розділу I Порядку   №   4 доповнено підпунктом 4 стосовно випадків, за яких призначається одноразова грошова допомога. За його змістом встановлення інвалідності поліцейському внаслідок захворювання або поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ, є також обставиною, за якої поліцейському призначається одноразова грошова допомога.
Колегія суддів Судової палати відступила від правового висновку, висловленого у постанові від 13 лютого 2018 року у справі № 806/845/16 (провадження №К/9901/10764/18), та сформулювала наступний правовий висновок:
«Поліцейський, який проходить службу в поліції, у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про національну поліцію», виплата якої здійснюється відповідним підрозділом Національної поліції за останнім місцем служби поліцейського на підставі Порядку №4».
Застосовуючи зазначені правові висновки до цієї справи, колегія суддів звертає увагу, що встановлені обставини дають підстави стверджувати, що позивач має право на отримання ОГД.
Так, позивача звільнено зі служби в поліції наказом Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 16.08.2023 №343 о/с, а тому на нього, як на поліцейського, поширюються норми Закону №580-VIII, а порядок та умови призначення одноразової грошової допомоги урегульовано Порядком № 4.
Постановою медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Територіального медичного об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Івано-Франківській області» від 11.09.2023 №423 встановлено, що на момент звільнення з поліції захворювання: «С-г правої нирки рТІ №O MO G2, стадія І (один). Клінічна група III (три). Стан після радикального лікування: 23.10.2020 – відеоасистована резекція середньої третини правої нирки (ПГЗ № 51125 від 02.11.2020- світлоклітинна (нирковоклітинна), карцинома). Хронічний простатит в стадії ремісії. Правобічний гонартроз І (першої) стадії без порушення функції правого колінного суглобу. Киста печінки. Гепатоз», ТАК, пов`язане з проходженням служби в поліції.
Ha підставі статті 8-а, 78-в, 61-в, 70-г та графи II Переліку захворювань фізичних вад, що перешкоджають проходженню служби в поліції, затвердженого наказом МВС України від 03 квітня 2017 року № 285 (у редакції наказу МВС України від 18 квітня 2023 року № 321) ОСОБА_1 непридатний до служби в поліції. 
Постанова від 11.09.2023 №423 винесена на підставі протоколу засідання М(ВЛ)К від ДУ «Територіального медичного об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Івано-Франківській області» від 11.09.2023 року.
Тобто саме на момент звільнення з поліції позивач був непридатним для подальшого проходження служби в поліції, що встановлено судом та підтверджується постановою медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Територіального медичного об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Івано-Франківській області» від 11.09.2023 №423.
Так, 14 вересня 2023 року ОСОБА_1 видано направлення №2199/108/12-2023 на медико-соціальну експертну комісію.
Відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 12 ААА №043581 від 07.12.2023, ОСОБА_1 встановлено 30% втрати професійної працездатності, захворювання, пов`язаного з проходження служби в поліції.
Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №216877 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в поліції з 27.11.2023.
Також суд зазначає, що відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є ветераном війни - учасником бойових дій.
Колегія суддів зауважує, що Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 15.07.2020 у справі №822/1493/18 дійшла висновку, що одноразова грошова допомога є соціальною допомогою саме тим поліцейським, стан здоров`я яких завадив продовжити службу в поліції, і які припинили її вимушено. За такого підходу допомога, умовно, є компенсацією за втрату роботи через інвалідність.
Так, виходячи з положень статті 17 та 46 Конституції України допомога є формою соціального захисту працівників поліції (членів їх сімей) на випадок смерті або завдання суттєвої шкоди здоров`ю, та як наслідок втрати працездатності, у зв`язку із проходженням служби. Допомога, умовно, компенсує втрату здоров`я та працездатності під час служби.
Суд зауважує, що спільним для усіх випадків, коли призначається допомога, є завдання суттєвої шкоди здоров`ю (смерть). Натомість звільнення, як умова призначення допомоги, згадується лише у пунктах 3 і 4. Отже, в інших випадках (пункти 5 і 6) допомога виплачується особам незалежно від звільнення. Очевидно, що природа допомоги є єдиною і не може залежати від того, за яким пунктом вона виплачується. Тому допомога пов`язана не з припиненням служби через інвалідність, а з втратою здоров`я та працездатності.
Визначальним, на переконання суду, є обставина втрати здоров`я та працездатності, а не формулювання причини звільнення.
Цей висновок узгоджується з Переліком документів, необхідних для призначення одноразової грошової допомоги, визначено у п. 5 розділу IIІ Порядку № 4. У цьому переліку немає документів, які б підтверджували дату та/чи причину звільнення. Відтак, у заявника немає обов`язку подавати такі документи.
Варто підкреслити, що  звільнення з поліції на підставі п. 7 ч. 1 ст.  77 Закону «Про Національну поліцію», а саме за власним бажанням, жодним чином не свідчить про те, що причиною звільнення не було встановлення інвалідності. У п. 4 ч. 1 ст. 97 цього Закону зазначена не «підстава звільнення», передбачена у ч. 1 ст. 77, а вказано про «причини звільнення». 
У п. 3, 4 ч. 1 ст. 97 Закону йдеться про звільнення з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті. Поняття «причини» звільнення» і «підстави» звільнення не співпадають не лише текстуально.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності.
Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.
Отже, в разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Більше того, суд акцентує на тому, що серед підстав для виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського передбачених частиною першою статті 97 КАС України, передбачені обставини для виплати такої, які не пов`язані з формулюванням звільнення поліцейського з поліції.
Водночас відповідач не врахував можливості набуття позивачем права на ОГД, з врахуванням того, що останній є ветераном війни - учасником бойових дій та чи не пов`язана втрата здоров`я ОСОБА_1 саме з такими обставинами.  
Конституційний Суд України у рішенні від 22.04.2020 (справа №3-р(І)/2020) у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 3 частини першої статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» дійшов висновку, що передбачена положеннями пункту 3 частини першої статті 97 Закону одноразова грошова допомога є гарантованою соціальною виплатою, призначається поліцейському після звільнення зі служби в поліції у разі встановлення інвалідності через поранення (контузію, травму або каліцтво), отримане під час виконання службових обов`язків. За обставин, коли поліцейський зазнав поранення (контузії, травми або каліцтва), що не зумовлює його звільнення зі служби в поліції через хворобу та встановлення в подальшому поліцейському інвалідності, у частині першій статті 97 Закону передбачено й інші підстави, за яких особа може скористатися правом на отримання одноразової грошової допомоги, розмір якої, зокрема, передбачений пунктами 5, 6 статті 99 Закону, а не пунктом 3 статті 99 Закону.
Підстави та умови виплати поліцейським одноразової грошової допомоги внаслідок часткової втрати працездатності без визначення інвалідності та без звільнення передбачені положеннями пункту 5 частини першої статті 97 Закону. За положеннями частини першої статті 77 Закону настання хвороби, несумісної з проходженням служби в поліції, є підставою для звільнення особи зі служби в поліції, зокрема відповідно до пункту 2 частини першої статті 77 Закону. Водночас пункт 5 частини першої статті 97 Закону не передбачає звільнення поліцейського зі служби в поліції з визначенням йому інвалідності як умову для виплати йому одноразової грошової допомоги згідно з цим пунктом.
Відповідно до п. 6 підставою для отримання одноразової грошової допомоги є отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності.
Як безспірно встановлено судом, відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 12 ААА №043581 від 07.12.2023, ОСОБА_1 встановлено 30% втрати професійної працездатності, захворювання, пов`язаного з проходження служби в поліції.
Колегія суддів зауважує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути внаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Кодексом.
Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року в справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що згідно з принципом jura №ovit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункти 6.56-6.58), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21, пункт 9.58)).
В контексті справи, що розглядається апеляційний суд зазначає, що законодавство, яке регулює спірні правовідносини, неодноразово зазнавало змін, а судова практика довгий час не була сталою. Так, певні недоліки у формулюванні позивачем позовних вимог не дозволяють стверджувати, що в цьому випадку позивач обрав невірний спосіб захисту порушеного права, адже він звернувся з позовом до належного відповідача та має на меті в кінцевому випадку реалізувати своє право на отримання ОГД.
Водночас, щодо вимог позивача в частині зобов`язання відповідача призначити та виплатити одноразову грошову допомогу відповідно до вимог Порядку № 4, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Верховний Суд у постанові від 9 травня 2024 року у справі № 580/3690/23, аналізуючи вищенаведені положення КАС України зазначив, що за приписами вказаних норм у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення або вчинив бездіяльність за наслідками звернення особи, але таке рішення чи вчинена бездіяльність визнані судом протиправними з огляду на невідповідність чинному законодавству, то суд, як виняток, за відсутності сумнівів у тому, що суб`єктом звернення (позивачем у справі) дотримано усіх визначених законом умов для отримання позитивного результату за наслідками розгляду його звернення та за умови відсутності у суб`єкта, що уповноважений прийняти відповідне рішення за наслідками звернення позивача, дискреції (можливості на власний розсуд визначити зміст рішення та обрати на підставі поданих позивачем документів один з варіантів дій), вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення.
У разі якщо межі заявлених позовних вимог не дозволяють суду під час розгляду справи здійснити перевірку того, чи забезпечив позивач на момент його звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень виконання всіх без винятку вимог закону для отримання позитивного рішення та (або) якщо суб`єкт до якого звертається позивач має право діяти при прийнятті відповідного рішення на власний розсуд (тобто має альтернативні варіанти поведінки за наслідками розгляду звернення позивача), то суд, у межах свого розсуду, з метою уникнення перебирання на себе повноважень щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції іншого органу, повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення з урахуванням оцінки, наданої судом у рішенні.
Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Подібний підхід викладений Верховним Судом також і у постановах від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18, від 04 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20 та від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19, де Суд вказав, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді (Recommendation № R (80)2 of the Committee of Ministers concer№i№g the exercise of discretionary powers by administrative authorities), під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Здійснюючи судочинство, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17 грудня 2004 року у справі "Pedersen and Baadsgaard v. Denmark" (заява № 49017/99) зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, відміняти замість нього рішення, яке визнається протиправним, приймати інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Колегія суддів також вказує, що поняття дискреційних повноважень наведене у пункті 7 частини першої статті 2 Закону України "Про адміністративну процедуру" 17 лютого 2022 року № 2073-IX (далі - Закон № 2073-IX), згідно з яким дискреційне повноваження - повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону № 2073-IX здійснення адміністративним органом дискреційного повноваження вважається законним у разі дотримання таких умов:
дискреційне повноваження передбачено законом;
дискреційне повноваження здійснюється у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законом;
правомірний вибір здійснено адміністративним органом для досягнення мети, з якою йому надано дискреційне повноваження, і відповідає принципам адміністративної процедури, визначеним цим Законом;
вибір рішення адміністративного органу здійснюється без відступлення від попередніх рішень, прийнятих тим самим адміністративним органом в однакових чи подібних справах, крім обґрунтованих випадків.
З огляду на вищезазначене, дискреційними є такі повноваження, у межах яких норма права допускає кілька варіантів поведінки суб`єкта владних повноважень у кожній конкретній ситуації та встановлених обставинах справи, кожна з яких буде правомірною.
Характерними ознаками адміністративного розсуду (дискреції) є: 1) реалізація дискреційних повноважень має відповідати принципу верховенства права; 2) їх здійснення можливе лише у разі відсутності єдиного можливого варіанту поведінки; 3) суб`єкти владних повноважень мають можливість вибрати оптимальний варіант поведінки з метою врегулювання певного кола суспільних відносин; 4) суб`єкти управлінської діяльності застосовують адміністративний розсуд відповідно до належної мети, без наявності власної вигоди та впливу сторонніх факторів.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 5 березня 2019 року у справі № 826/16911/18, від 26 травня 2021 року у справі № 824/266/20-а, від 8 липня 2021 року у справі № 160/1598/20, від 28 липня 2021 року у справі № 280/160/20, від 21 квітня 2021 року у справі № 480/2675/20, від 20 травня 2022 року у справі № 340/370/21, від 26 жовтня 2022 року у справі № 640/30483/21, від 21 березня 2023 року у справі № 640/17821/21, від 1 травня 2023 року у справі № 540/913/21, від 1 травня 2023 року у справі № 540/913/21 та від 16 травня 2023 року у справі № 380/3195/22.
Як було зазначено вище, по тексту судового рішення, відповідачем не було здійснено повноцінну перевірку документів, що подані разом із відповідною заявою, їх достовірність та відповідність вимогам чинного законодавства, зокрема в контексті підстави (права) для виплати ОГД, передбаченої частиною першою статті 97 Закону № 580-VIII.
За таких обставин, колегія суддів зазначає, що зобов`язання відповідача призначити і виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленими обставинами, може мати місце лише у випадку, якщо судом, у відповідності до Закону № 580-VIII та Порядку № 4, встановлено наявність та перевірено достовірність усіх необхідних документів, що подані разом із заявою для призначення одноразової грошової допомоги, і встановлено їх відповідність вимогам положень визначених нормативних актів.
У той же час колегія суддів наголошує, що суд, за загальним правилом, не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх передбачених підстав для виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої положеннями Закону № 580-VIII та Порядку № 4, у випадку, якщо відповідачем цього не здійснено, оскільки вказане не входить до предмету судової перевірки, виходить за межі заявлених позовних вимог та є дискреційним повноваженням відповідача.
Таким чином вказане дозволяє дійти обґрунтованого висновку, що прийняття судом рішення про зобов`язання призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, відповідно до вимог Порядку № 4 без перевірки наявності чи відсутності усіх передбаченим підстав для призначення такої виплати, може бути необґрунтованим та призвести до виплати особі, яка не має на це законного права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача у цій справі є покладення на уповноважений орган обов`язку повторно розглянути заяву (рапорт) особи та прийняти відповідне рішення згідно вимог законодавства, а саме зобов`язання Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 і додані до неї документи та прийняти вмотивоване рішення (щодо призначення такої допомоги або щодо відмови у її призначенні) у відповідності до положень Закону № 580-VIII і Порядку № 4 та з урахуванням висновків, викладених у цій постанові.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову.
Керуючись ст.ст.308,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

                                                   ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду 21 травня 2025 року в справі № 300/1315/25 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в разі втрати працездатності, викладену в листі №/1-8/108/05/29-2024 від 20.02.2024 року.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву (рапорт) ОСОБА_1 , і додані до неї документи, та прийняти вмотивоване рішення щодо виплати одноразової грошової допомоги в разі втрати поліцейським працездатності, у відповідності до положень Закону № 580-VIII і Порядку № 4 та з урахуванням висновків, викладених у цій постанові.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 03 жовтня 2025 року.