ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року 
м. Київ

справа № 520/11631/21
касаційне провадження № К/9901/45580/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Хохуляка В.В.,  Ханової  Р.Ф., 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.08.2021 (суддя Сліденко А.В.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15.11.2021 (головуючий суддя - Бершов Г.Є., судді - Ральченко І.М., Катунов В.В.) у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
УСТАНОВИВ:
Приватне акціонерне товариство «Харківський підшипниковий завод» (далі - Товариство, позивач, платник) звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківський області (далі - Управління, відповідач, контролюючий орган), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 23.03.2021 №00038160702, №00038270702, від 15.07.2021 №00139730702.
Обґрунтовуючи вимоги, позивач послався на те, що не вчиняв податкові правопорушення, зафіксовані в акті перевірки. Наголошував на помилковості і хибності суджень контролюючого органу, спотворенні обставин фактичної дійсності та перекрученні змісту норм закону, відсутності події недоплати/заниження грошового зобов`язання з податку на додану вартість унаслідок списання низки об`єктів основних фондів.
Харківський окружний адміністративний суд рішенням від 05.08.2021, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15.11.2021, позов задовольнив. Визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 23.03.2021 №00038160702, №00038270702, від 15.07.2021 №00139730702.
Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що знищення, розібрання або перетворення основних виробничих засобів/невиробничих засобів в інший спосіб, внаслідок чого актив не може використовуватися за первісним призначенням, не може бути кваліфікований у якості постачання товару, тому порушення, викладені в акті перевірки, не підтверджуються наявними матеріалами справи.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Підставою касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій скаржник визначає  пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) і посилається на неправильне застосування норм пункту 189.9 статті 189, пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах щодо податкового обов`язку платника податку на додану вартість донарахувати суми податкових зобов`язань на залишкову балансову вартість основних засобів, списану в бухгалтерському обліку, тоді як ліквідація об`єктів основних засобів як фізичної речі не встановлена.
У доводах касаційної скарги відповідач цитує норми матеріального та процесуального права, стверджує, що судами залишено поза увагою заниження платником грошових зобов`язань з податку на додану вартість при списанні основних фондів.
Податковий орган доводить, що платником протиправно, в порушення вимог пункту 189.9 статті 189 ПК України до складу податкових зобов`язань не включено податкові зобов`язання з податку на додану вартість за рахунок не включення до об`єкту оподаткування залишкової вартості основних засобів при їх ліквідації за самостійним рішенням платника податку. 
Скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано ненадання платником під час перевірки документів в підтвердження знищення, розібрання або перетворення основних виробничих або невиробничих засобів, внаслідок чого вони не можуть використовуватися за первісним призначенням.
Відповідач зазначає про неврахування судами, що контролюючим органом під час перевірки встановлено завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на суму 91542,00 грн.
Скаржник зауважує, що судами залишено поза увагою порушення платником вимог пунктів 201.1, 201.10 статті 201 ПК України та не зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні за період з 01.01.2017 по 31.12.2019 на загальну суму податку на додану вартість 1342938,00 грн, у зв`язку з чим контролюючим органом правомірно застосовано штраф за не реєстрацію податкових накладних/розрахунків коригування до них в Єдиному реєстрі податкових накладних за рахунок зазначених вище порушень.  
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 23.12.2021 відкрив провадження за касаційною скаргою відповідача та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.
Позивач у відзиві на касаційну скаргу, посилаючись на законність і обґрунтованість судових рішень попередніх інстанцій, просив залишити їх без змін, а касаційну скаргу відповідача просив залишити без задоволення. 
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 09.09.2025 визнав за можливе проведення попереднього розгляду справи і призначив попередній розгляд справи на 10.09.2025.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи відповідача та дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Судами попередніх інстанцій установлено, що контролюючим органом проведена планова виїзна документальна перевірка Товариства з питань дотримання вимог податковою законодавства України за період з 01.01.2017 по 31.12.2019, за наслідками якої складено акт від 01.03.2021 №3295/20-40-07-02-08/05808853 (далі - акт перевірки), яким встановлені порушення платником вимог:
пункту 189.9 статті 189 ПК України, яке полягає у тому, що платником  не нараховано податок на додану вартість на балансову вартість списаних Товариством основних фондів, що спричинило недоплату/заниження грошових зобов`язань з податку на додану вартість у розмірі 1251396,00 грн за основним платежем та завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного (звітного) податкового періоду на суму 91542,00 грн; 
пунктів 201.1, 201.10 статті 201 ПК України, що призвело до не реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних нескладених податкових накладних на суму податку у розмірі 1342938,00 грн.
Контролюючий орган на підставі висновків акту перевірки прийняв податкові повідомлення-рішення від 23.03.2021: 
№00038160702, яким платнику зменшено розмір від`ємного значення з податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного податкового періоду за грудень 2019 року на суму 91542,00 грн.
№00038220702, яким платнику визначено грошове зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 1564245,00 грн, в тому числі:  за  основним платежем в сумі 1251396,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 312849,00 грн; 
№00038270702, яким до платника застосовано штраф у розмірі 671356,00 грн у розмірі 50 відсотків від несвоєчасно зареєстрованих податкових накладних на загальну суму податку на додану вартість 1342712,00 грн.
За наслідками адміністративного оскарження цих податкових повідомлень-рішень контролюючим органом податкове повідомлення-рішення від 23.03.2021 №00038220702 було відкликано та прийнято нове податкове повідомлення-рішення від 15.07.2021 №00139730702.
Фактичною підставою для висновків контролюючого органу про вказані вище порушення слугували висновки про не донарахування платником податкових зобов`язань на суму залишкової балансової вартості основних засобів, списаних в бухгалтерському обліку.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до абзаців першого та другого пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Пунктом 36.1 статті 36 ПК України визначено, що податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.  
Згідно з підпунктом «а» пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю.
Пунктом 187.1 статті 187 ПК України встановлено, що датою виникнення податкових зобов`язань з ПДВ за операцією з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Для документів, складених в електронній формі, датою оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку, вважається дата, зазначена у самому документі як дата його складення відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", незалежно від дати накладення електронного підпису.  
За правилами пункту 198.5 статті 198 ПК України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України; б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу); в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
Відповідно до абзацу 1 пункту 189.9 статті 189 ПК України у разі якщо основні виробничі або невиробничі засоби ліквідуються за самостійним рішенням платника податку, така ліквідація для цілей оподаткування розглядається як постачання таких основних виробничих або невиробничих засобів за звичайними цінами, але не нижче балансової вартості на момент ліквідації.
Положеннями підпункту 14.1.9 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що балансова вартість основних засобів, інших необоротних та нематеріальних активів - це сума залишкової вартості таких засобів та активів, яка визначається як різниця між первісною вартістю з урахуванням переоцінки і сумою накопиченої  амортизації.
Згідно з пунктом 189.1 статті 189 ПК України у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.
За визначенням підпункту 14.1.191 статті 14 ПК України постачання товарів - це будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду. З метою застосування терміна "постачання товарів" електрична та теплова енергія, газ, пар, вода, повітря, охолоджене чи кондиційоване, вважаються товаром. Постачанням товарів також вважаються: а) фактична передача матеріальних активів іншій особі на підставі договору про фінансовий лізинг (повернення матеріальних активів згідно з договором про фінансовий лізинг) чи іншої домовленості, відповідно до якої оплата відстрочена, але право власності на матеріальні активи передається не пізніше дати здійснення останнього платежу; б) передача права власності на матеріальні активи за рішенням органу державної влади або органу місцевого самоврядування чи відповідно до законодавства; в) будь-яка із зазначених дій платника податку щодо матеріальних активів, якщо платник податку мав право на віднесення сум податку до податкового кредиту у разі придбання зазначеного майна чи його частини (безоплатна передача майна іншій особі; передача майна у межах балансу платника податку, що використовується у господарській діяльності платника податку для його подальшого використання з метою, не пов`язаною із господарською діяльністю такого платника податку; передача у межах балансу платника податку майна, що планувалося для використання в оподатковуваних операціях, для його використання в операціях, що звільняються від оподаткування або не підлягають оподаткуванню); г) передача (внесення) товарів (у тому числі необоротних активів) як вклад у спільну діяльність без утворення юридичної особи, а також їх повернення; д) ліквідація платником податку за власним бажанням необоротних активів, які перебувають у такого платника; е) передача товарів згідно з договором, за яким сплачується комісія (винагорода) за продаж чи купівлю.  
Підпунктом 14.1.191 статті 14 ПК України передбачено, що не є постачанням товарів випадки, коли основні виробничі засоби або невиробничі засоби ліквідуються у зв`язку з їх знищенням або зруйнуванням внаслідок дії обставин непереборної сили, а також в інших випадках, коли така ліквідація здійснюється без згоди платника податку, у тому числі в разі викрадення необоротних активів, або коли платник податку надає контролюючому органу відповідний документ про знищення, розібрання або перетворення необоротних активів в інший спосіб, внаслідок чого необоротний актив не може використовуватися за первісним призначенням.
Таким чином, законодавець встановив, що не є постачанням товарів випадки: 1) ліквідації основних виробничих засобів/невиробничих засобів у зв`язку з їх знищенням внаслідок дії обставин непереборної сили; 2) ліквідації основних виробничих засобів/невиробничих засобів у зв`язку з їх зруйнуванням внаслідок дії обставин непереборної сили; 3) ліквідації основних виробничих засобів/невиробничих засобів без згоди платника податку (у тому числі в разі викрадення необоротних активів); 4) ліквідації основних виробничих засобів/невиробничих засобів у разі, коли платник податку надає контролюючому органу відповідний документ про знищення, розібрання або перетворення основних виробничих засобів/невиробничих засобів в інший спосіб, внаслідок чого необоротний актив не може використовуватися за первісним призначенням.
Аналогічне за змістом правило встановлено відповідно до абзацу 2 пункту 189.9 статті 189 ПК України, згідно з яким встановлено, що норма цього пункту не поширюється на випадки, коли основні виробничі або невиробничі засоби ліквідуються у зв`язку з їх знищенням або зруйнуванням внаслідок дії обставин непереборної сили, в інших випадках, коли така ліквідація здійснюється без згоди платника податку, у тому числі в разі викрадення основних виробничих або невиробничих засобів, що підтверджується відповідно до законодавства або коли платник податку подає контролюючому органу відповідний документ про знищення, розібрання або перетворення основних виробничих або невиробничих засобів у інший спосіб, внаслідок чого вони не можуть використовуватися за первісним призначенням.
Отже, знищення, розібрання або перетворення основних виробничих засобів/невиробничих засобів в інший спосіб, внаслідок чого актив не може використовуватися за первісним призначенням, не може бути кваліфікований у якості постачання товару.
За правилами пункту 85.2 статті 85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
Судами попередніх інстанцій установлено, що спір у цій справі виник через не нарахування платником 1342712,00 грн податку на додану вартість на списані об`єкти основних фондів загальною залишковою балансовою вартістю у сумі 6714692,27 грн.
Платник після початку перевірки подав до контролюючого органу акти на списання основних засобів, а відтак, об`єктом справляння податку на додану вартість у даному випадку є не операція із такого списання (що має наслідком ліквідацію основного фонду як фізичної речі), а майбутні події ліквідації господарські операції з подальшого відчуження отриманих унаслідок ліквідації товарно-матеріальних цінностей на користь інших суб`єктів права.
У справі, що розглядається, суди встановили, що Товариством були надані контролюючому органу документи про знищення, розібрання або перетворення основних виробничих або невиробничих засобів у інший спосіб, внаслідок чого вони не можуть використовуватися за первісним призначенням, що знайшло своє відображення на 28 аркуші акті перевірки.
Вказані документи на списання (акти на списання, накази, звіти по бухгалтерських проводках по рахунку 976)  належним чином підтверджують знищення основних засобів, що унеможливлює їх подальше використання в господарській діяльності позивача.
Ураховуючи наведені норми права та установлені судами обставини у цій справі, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про протиправність податкового повідомлення-рішення від 23.03.2021 №00038220702, яким платнику визначені грошові  зобов`язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 1564245,00 грн, в тому числі за основним платежем в сумі 1251396,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 312849,00 грн.
Щодо податкового повідомлення-рішення від 23.03.2021 №00038270702, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з абзацом 1 підпункту 120-1.2 статті 120-1 ПК України відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної / розрахунку коригування, складеної на операції з постачання товарів/послуг, що звільняються від оподаткування податком на додану вартість; податкової накладної / розрахунку коригування, складеної на операції, що оподатковуються за нульовою ставкою, податкової накладної, складеної відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу у разі здійснення операцій, визначених підпунктами "а" - "г" пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної, податкової накладної, складеної відповідно до статті 199 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної, податкової накладної складеної відповідно до абзацу одинадцятого пункту 201.4 статті 201 цього Кодексу), що зазначена в податковому повідомленні-рішенні, складеному за результатами перевірки контролюючого органу, - тягне за собою накладення на платника податку штрафу в розмірі 50 відсотків суми податкових зобов`язань з податку на додану вартість, зазначеної у такій податковій накладній та/або розрахунку коригування до податкової накладної, або від суми податку на додану вартість, нарахованого за операцією з постачання товарів/послуг, якщо податкову накладну на таку операцію не складено. У разі зупинення реєстрації податкової накладної / розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних згідно з пунктом 201.16 статті 201 цього Кодексу штрафні санкції, передбачені цим пунктом, не застосовуються на період зупинення такої реєстрації до прийняття відповідного рішення щодо відновлення реєстрації таких податкових накладних / розрахунків коригування.
Відповідно до абзацу 2 підпункту 120-1.2 статті 120-1 ПК України відсутність реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної, зазначених в абзаці першому цього пункту, після спливу 10 календарних днів, наступних за днем отримання платником податку податкового повідомлення-рішення, - тягне за собою накладення на платника податку штрафу в розмірі 50 відсотків суми податкових зобов`язань з податку на додану вартість, зазначеної в такій податковій накладній та/або розрахунку коригування до податкової накладної або від суми податку на додану вартість, нарахованого за операцією з постачання товарів/послуг, якщо податкову накладну на таку операцію не складено.
Колізія між положеннями статті 123 ПК України у редакції до внесення змін Законом України від 16.01.2020 №466-IX та між абзацом 1 підпункту 120-1.2 статті 120-1 ПК України, абзацу 2 підпункту 120-1.2 статті 120-1 ПК України підлягає вирішенню шляхом визнання правомірним застосування до випадку вчинення платником податків податкового правопорушення у вигляді заниження/недоплати грошового зобов`язання з податку на додану вартість виключно штрафу за статтею 123 ПК України у редакції до внесення змін Законом України від 16.01.2020 №466-IX або статтею 123 ПК України у редакції Закону України від 16.01.2020 №466-IX.
Ураховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про протиправність податкового повідомлення-рішення від 23.03.2021 №00038270702.
Відповідач у доводах касаційної скарги не спростовує висновків судів попередніх інстанцій щодо правомірності відображення у податковому обліку податкового кредиту сум податку на додану вартість. Контролюючий орган у касаційній скарзі не обґрунтував і не зазначив, у чому полягає неправильне застосування судами норм матеріального права. Відповідач фактично просить про переоцінку, додаткову оцінку доказів, що знаходиться поза межами касаційного перегляду встановленими частиною другою статті 341 КАС України, якою передбачено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Підсумовуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності до норм матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Порушень норм матеріального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішень суду не встановлено.
Керуючись статтями 341, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.08.2021 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15.11.2021 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді | Л.І. Бившева В.В. Хохуляк   Р.Ф. Ханова