ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1462/25	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №699/1957/24 Категорія: 304020000 	Літвінова Г. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       14 жовтня 2025 року                                                                                                  м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Гончар Н.І., Карпенко О. В.	
секретар 	Широкова Г. К.	

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Бабенка Сергія Сергійовича на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19.06.2025 (повний текст складено 19.06.2025, суддя в суді першої інстанції Літвінова Г.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Грищенко Світлани Григорівни про визнання правочинів недійсними та скасування рішень про державну реєстрацію прав,

в с т а н о в и в :

у грудні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, яким просила: 
-визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 13.07.2018, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Грищенко С.Г., зареєстрований у реєстрі за №1363;
-скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42043635 від 13.07.2018, яке прийнято приватним нотаріусом Грищенко С.Г., відповідно до якого внесено запис до державного реєстру речових прав на нерухоме майно №27026668 про право власності за ОСОБА_1 на житловий будинок, загальною площею (кв.м): 76, житловою площею (кв.м): 39.3, літ. А-1, огорожа, 1, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1597777171225;
-визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 13.07.2018, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Грищенко С.Г., зареєстрований у реєстрі за №1364;
-скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42045616 від 13.07.2018, яке прийнято приватним нотаріусом Грищенко С.Г., відповідно до якого внесено запис до державного реєстру речових прав на нерухоме майно №27028575 про право власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею (га): 0.3608, кадастровий номер: 7122510100:13:011:0033, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1472148971225.
В обґрунтування позову вказує на те, що 30.06.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого нею у позику ОСОБА_3 було передано грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США строком до 15.08.2017, що підтверджується розпискою.
У строк, визначений договором, грошові кошти повернуті не були, у зв`язку із чим ОСОБА_2 03.10.2019 звернулась до суду з позовною заявою. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25.01.2024 в задоволенні позову відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 22.10.2024 по справі №759/18295/19 була частково задоволена апеляційна скарга ОСОБА_2 , рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25.01.2024 скасовано, позовні вимоги задоволено частково. Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.12.2024 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Бабенка С.С., який діє в інтересах ОСОБА_3 , на постанову Київського апеляційного суду від 22.10.2024 по справі №759/18295/19.
Для виконання судового рішення у примусовому порядку Святошинським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист від 02.12.2024.
Постановою приватного виконавця Фесик М.О. від 09.12.2024 було відкрито виконавче провадження №76739721.
У процесі примусового виконання судового рішення, була отримана інформація, що з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань по поверненню грошових коштів, як кредитором за кредитним договором, строк виконання яких вже настав та з метою невиконання судового рішення, ОСОБА_3 переоформила право власності на належні їй об`єкти нерухомого майна на свого рідного брата — ОСОБА_1 , за договором дарування житлового будинку від 13.07.2018, посвідченого приватним нотаріусом Грищенко С.Г., зареєстрованим у реєстрі за №1363, та за договором дарування земельної ділянки від 13.07.2018, посвідченого приватним нотаріусом Грищенко С.Г., зареєстрованим у реєстрі за №1364. Така інформація була отримана приватним виконавцем 09.12.2024 та у цей день надана позивачу.
Позивач вважає, що саме з цієї дати розпочався перебіг позовної давності щодо звернення до суду про визнання недійсними указаних договорів дарування. 
Позивач зазначає, що такі правочини призвели до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок майна, яке належало ОСОБА_3 - боржнику у виконавчому провадженні, та їх було вчинено 13.07.2018, тобто вже після настання строку повернення грошових коштів за договором позики. При цьому набувачем об`єктів нерухомого майна за такими правочинами є рідний брат ОСОБА_3 за договорами дарування, які не є оплатними та мають всі ознаки фіктивності.
Також позивачем вказано на те, що ОСОБА_3 не маючи іншого майна, на яке можна було б звернути стягнення з метою примусового виконання рішення суду, вчинила правочини на шкоду кредитору, маючи на меті ухилитися від виконання своїх зобов`язань по договору позики та рішення суду, що є підставою для визнання такого правочину недійсним. 
Викладені обставини стали підставою для звернення до суду з указаним позовом.
Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19.06.2025 позов у справі задоволено частково та визнано недійсними договори дарування житлового будинку та земельної ділянки від 13.07.2018 року та скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на вказані об`єкти нерухомого майна. У задоволенні позову ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Грищенко С.Г. про скасування рішень про державну реєстрацію прав відмовлено. Вирішено питання про судові витрати та заходи забезпечення позову.
Ухвалене рішення обґрунтовано судом тим, що оспорювані договори дарування будинку та земельної ділянки у цій справі між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є фраудаторними, тому суд визнає їх недійсними як такі, що вчинені всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом на підставі статей 3, 13 ЦК України.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Бабенко С.С. подав 27.06.3025 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням відхилити позовні вимоги у справі у повному обсязі. 
Скаржник зазначає про помилковість висновків суду щодо наявності у матеріалах справи належних та допустимих доказів щодо ознак фраудаторності в оскаржуваних договорах. Також судом не надано належної юридичної оцінки того, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем житлового будинку та земельної ділянки, у зв`язку з чим позбавлення його такого майна призведе до порушення права власності, передбаченого ст. 1 Протоколу до Конвенції з прав людини. Так, ОСОБА_1 протягом семи років залишається власником подарованого майна та не намагається його відчужити чи у будь-який спосіб вивести зі своєї власності. 
Крім того, відповідач ОСОБА_3 під час перегляду справи №759/18295/19 судами всіх інстанцій зазначала, що суму в розмірі 10 000 доларів США не отримувала, розписку не підписувала, відповідно цих грошей у своєму розпорядженні не мала. При цьому, в рамках розгляду зазначеної справи судом апеляційної інстанції було ухвалено рішення без дослідження всіх обставин справи та без проведення повторної судової експертизи на чому наполягала ОСОБА_3 . Скаржник вказує на те, що на момент вчинення оскаржуваних правочинів не існувало жодного судового процесу між позивачем та ОСОБА_3 , позивач не зверталася до ОСОБА_3 з будь-якою вимогою майнового характеру, отже остання мала законні підстави на вчинення оскаржуваних правочинів за відсутності будь-яких вимог зі сторони позивача. Крім того, оспорювані договори відповідають формі договору, встановленій законом. 
Представник відповідача наголошує на тому, що наразі немає постанови приватного виконавця Фесик М.О., у провадженні якого перебуває виконавче провадження, про повернення документу стягувачу у зв`язку з відсутністю майна, на яке може бути звернено стягнення. Таким чином не можна стверджувати про неможливість виконання рішення суду за рахунок іншого майна ОСОБА_3 . Позивачем не доведено, що в результаті вчинення оскаржуваних правочинів ОСОБА_3 перестала бути платоспроможною та за рахунок іншого майна та за рахунок її коштів не можна виконати в майбутньому будь-яке рішення про стягнення грошових коштів.
Крім того, на думку скаржника, судом не враховано, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки згідно тексту позовної заяви позивач оскаржує договори дарування, які датовані 13.07.2018, однак з позовом звернулася про оскарження цих правочинів звернулася лише у 2024 році, тобто з пропуском, встановлених загальних строків звернення до суду.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача – адвокат Король Д.В. просить залишити рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19.06.2025 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки вважає ухвалене рішення законним та належним чином обґрунтованим.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що відповідно до наявної копії розписки від 30.06.2017 ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 10 000 доларів США, яку зобов`язалася повернути до 15.08.2017 (а.с.37).
Згідно з договором дарування будинку від 13.07.2018 ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 . Договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Грищенко С.Г. (а.с.28).
Згідно з договором дарування земельної ділянки від 13.07.2018 ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,3608 для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 . Договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Грищенко С.Г. (а.с.29).
У пункті 6 обох вищевказаних договорів дарування зазначено, що від обдаровуваного не приховано обставин, які мають істотне значення, щодо вказаного будинку та земельної ділянки відсутні судові спори, внаслідок дарування будинку та земельної ділянки не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, житловий будинок, земельна ділянка під забороною (арештом) та в заставі, податковій заставі, не перебуває. Факт відсутності заборони відчуження зазначеного будинку та земельної ділянки підтверджується витягами, виданими приватним нотаріусом Грищенко С.Г. 13.07.2018.
Згідно з повними витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00048423141 від 11.12.2024 та № 00048423149 від 11.12.2024, отриманими приватним виконавцем Фесик М.О., ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є рідними братом та сестрою. Цей факт представник відповідача ОСОБА_1 визнав.
Зміна дошлюбного прізвища Відповідача-1 ОСОБА_3 " ОСОБА_4 " на " ОСОБА_5 " підтверджується повними витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00048423113 від 11.12.2024 та № 00048423093 від 11.12.2024.
Відповідно до матеріалів справи 03.10.2019 ОСОБА_2 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, у якому просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь грошові кошти у розмірі 325 411,11 грн, мотивуючи свій позов тим, що вона на підставі договору позики 30.06.2017 позичила відповідачці гроші у розмірі 10 000,00 доларів США строком до 15.08.2017, які відповідачка не повернула.
За указаною позовною заявою ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.10.2019 було відкрито провадження у справі № 759/18295/19 (а.с.13).
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25.01.2024 у справі № 759/18295/19 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовлено .
Постановою Київського апеляційного суду від 22.10.2024 рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25.01.2025 скасовано, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 440 651,63 грн. та судовий збір у розмірі 11 486,30 грн. (а.с.14-22).
Ухвалою Верховного Суду від 06.12.2024 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Бабенка С.С. як представника ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 22.10.2024 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості (а.с.20-22).
02.12.2024 Святошинським районним судом м. Києва ОСОБА_2 було видано виконавчий лист у справі №759/18295/19 про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 440 651,63 грн та судового збору у розмірі 11 486,30 грн. (а.с.23)
На підставі указаного виконавчого листа 09.11.2024 приватний виконавець Фесик М.О. відкрив виконавче провадження № 76739721. (а.с.24)
Інформаційною довідкою щодо відомостей Державного реєстру речових прав, отриманою 09.12.2024 приватним виконавцем Фесик М.О. у межах виконавчого провадження, підтверджується, що приватний нотаріус Грищенко С.Г. на підставі вищевказаних правочинів прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42043635 від 13.07.2018 та внесла запис до державного реєстру речових прав на нерухоме майно №27026668 про право власності ОСОБА_1 на житловий будинок, загальною площею (кв.м): 76, житловою площею (кв.м): 39.3, літ. А-1, огорожа, 1, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1597777171225 (а.с.25-26).
Також приватний нотаріус Грищенко С.Г. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42045616 від 13.07.2018 та внесла запис до державного реєстру речових прав на нерухоме майно №27028575 про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею (га): 0.3608, кадастровий номер: 7122510100:13:011:0033, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1472148971225.
Крім того, у вказаній інформаційній довідці також наявна інформація про те, що відповідач 2-
ОСОБА_3 16.06.2021 на підставі іншого договору дарування також відчужила ОСОБА_6 свій житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . У судовому засіданні сторони вказали, що обдарована ОСОБА_6 є дочкою відповідачки ОСОБА_3 .
Згідно з інформацією, отриманою судом згідно до відомостей Державного реєстру речових прав, вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 на момент розгляду даної справи немає у власності жодного нерухомого майна.
Позивач вважає, що договір дарування житлового будинку від 13.07.2018, посвідчений приватним нотаріусом Грищенко С.Г., зареєстрований у реєстрі №1363 та договір дарування земельної ділянки від 13.07.2018, посвідчений приватним нотаріусом Грищенко С.Г., зареєстрований у реєстрі №1364 мають усі ознаки фраудаторних правочинів у зв`язку з чим просить визнати їх недійсними та скасувати рішення про їх державну реєстрацію.
Правовідносини, наявні між сторонами у справі на підставі наведених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.
Згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивач посилався на те, що оспорювані правочини (договір дарування будинку та договір дарування земельної ділянки) вчинений відповідачами без дійсних намірів створення правових наслідків, а з метою уникнення можливості звернення стягнення на зазначене нерухоме майно для погашення наявної за рішенням суду суми боргу, стягнутого з ОСОБА_3 на користь позивача.
Так фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 ЗУ «Про виконавче провадження»).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц зазначила, що «Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК, ВС у постанові від 24.07.2019 у справі №405/1820/17 урахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Судова практика у справах даної категорії є сталою, аналогічні висновки, викладені також у постановах ВС від 08.09.2025 у справі № 347/721/22, 17.09.2025 у справі № 591/4818/19, від 22.09.2025 у справі № 761/42318/23.
У даному випадку з матеріалів справи вбачається, що спірні правочини (договори дарування будинку та земельної ділянки) відповідач ОСОБА_3 уклала на користь свого родича (рідного брата) вже після спливу строку на повернення позики. 
Більш того, іншого ліквідного майна, за рахунок якого можливо виконати рішення суду, у власності відповідача ОСОБА_3 наразі немає, відтак, не можна стверджувати про те, що спірні договори дарування належним чином відповідають вимогам законодавства, адже є всі підстави стверджувати про те, що їх укладено саме з метою уникнення можливості задоволення грошових вимог кредитора до відповідача за рахунок майна, яке відчужується за спірними правочинами.
Отже висновки суду першої інстанції у даній справі про необхідність визнання недійсним оспорюваних правочинів та скасування їх державної реєстрації прав, що ними обумовлена, є вірними та такими, що належним чином вбачаються з матеріалів справи.
У аспекті викладеного вище, апеляційний суд відхиляє посилання представника скаржника на те, що оспорювані договори відповідають формі і змісту договору, встановленій законом, і набуті ОСОБА_1 добросовісно.
При цьому, доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 10 000 доларів США не отримувала, розписку не писала, а рішення судом апеляційної інстанції про стягнення заборгованості ухвалено без дослідження всіх обставин справи без проведення повторної експертизи за клопотанням ОСОБА_3 на підставі висновку експерта, згідно з яким підпис у розписці від імені ОСОБА_3 не виконаний останньою не приймаються до уваги, з підстав, передбачених ч.4 ст. 82 ЦПК України, адже постановою Київського апеляційного суду від 22.10.2024 по справі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25.01.2025 скасовано, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 440 651,63 грн. та судовий збір у розмірі 11 486,30 грн. Ухвалою Верховного Суду від 06.12.2024 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Бабенка С.С. як представника ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 22.10.2024, що свідчить про набрання судовим рішенням законної сили, а тому вказані в апеляційній скарзі обставини взагалі не підлягають доказуванню.
Твердження апеляційної скарги, що позивачем не доведено, що в результаті оскаржуваних правочинів ОСОБА_3 перестала бути платоспроможною та за рахунок іншого майна або коштів не можна виконати в майбутньому рішення про стягнення грошових коштів як і доводи про відсутність постанови приватного виконавця Фесик М.О. про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю майна та неможливість звернення стягнення спростовуються відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно з якими житловий будинок загальною площею 53,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 1082212, дата реєстрації 15.05.2003 ,власником якого була ОСОБА_3 , згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 13.07.2018, відчужено на користь ОСОБА_1 . При цьому, 13.07.2018 на користь ОСОБА_1 було відчужено земельну ділянку за вищевказаною адресою, а 16.06.2021 ОСОБА_3 на підставі іншого договору дарування також відчужила своїй дочці ОСОБА_6 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . За даними реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 інформацію про будь яке інше нерухоме майно не знайдено.
В свою чергу, апелянтом не надано суду належних та допустимих доказів наявності у відповідачки ОСОБА_3 майна за рахунок якого можна було б задовольнити вимоги кредитора.
Апеляційний суд не погоджується з доводами скаржника про те, що позивач пропустив строки позовної давності у даній справі, з урахуванням такого.
Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Скаржник вказує, що позивачем оскаржуються договори дарування датовані 13.07.2018, однак із позовом вона звернулася лише у 2024 році.
Натомість з матеріалів справи вбачається, що інформацію про оспорювані правочини дарування від 13.07.2018 позивач отримала саме у грудні 2024 року - у процесі примусового виконання судового рішення від 22.10.2024 про стягнення боргу на її користь з відповідачки ОСОБА_3 . 
Крім того, за приписами положень п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України строки позовної давності продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), який мав місце з 02.04.2020 по 30.06.2023.
У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
І лише 4 вересня 2025 року набув чинності Закон № 4434-IX від 14.05.2025, який скасовує зупинення перебігу строків позовної давності на час воєнного стану. Отже строки, які були призупинені через карантин та воєнний стан (з 2 квітня 2020 року), поновлюють свій перебіг.
Відтак при розгляді справи не було встановлено пропуску строків позовної давності щодо вимог у цій справі з боку позивача.
Інших доводів в обґрунтування апеляційних вимог, які б свідчили про помилковість висновків суду в цій справі, скаржником не представлено. 
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19.06.2025 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19.06.2025 у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Грищенко Світлани Григорівни про визнання правочинів недійсними та скасування рішень про державну реєстрацію прав – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 15.10.2025.

Суддя-доповідач

Судді