Окрема думка
судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 
Крата В. І.,
 
10 вересня 2025 року
м. Київ          
 
справа № 736/1270/22
провадження № 61-3710св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І., касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , задовольнив частково. Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 17 березня 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 31 січня 2024 року скасував. У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору про надання послуг відмовив. Справу № 736/1270/22 в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення збитків, пені за прострочення виконання грошового зобов`язання, штрафу за невиконання взятих зобов`язань передав на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційний суд, зокрема, вказав, що:
«у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 червня 2022 року у справі № 911/3276/20, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що:
            «відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
            7.7. Як встановили суди обох інстанцій, сторони Договору в пункті 11.1 передбачили, що Договір діє до 31.12.2019. Отже, строк дії Договору закінчився 31.12.2019.    Водночас з позовною заявою про розірвання Договору Товариство звернулося до суду в листопаді 2020 року, тобто після закінчення строку його дії.
            7.8. У постановах Верховного Суду, зокрема, від 07.08.2018 зі справи № 910/7981/17, від 18.11.2019 зі справи № 910/16750/18, від 14.07.2021 зі справи № 911/1442/19 викладено правовий висновок, відповідно до якого розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір.
            7.9. З урахуванням викладеного Касаційний господарський суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що вимога Товариства про розірвання Договору задоволенню не підлягає.
            7.10. Висновки судів попередніх інстанцій в цій частині не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 08.09.2020 зі справи № 920/418/19, на які посилається Товариство в касаційній скарзі в контексті застосування статті 16 ЦК України. Так, згідно з висновком, викладеним у зазначеній постанові Верховного Суду, право особи на звернення до суду для внесення змін у договір (чи його розірвання) у передбаченому законом випадку відповідає статті 16 ЦК України, способам, передбаченим нею (зміна чи припинення правовідношення) для захисту права, та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони.
            Водночас право сторони договору звернутися до суду з вимогою про розірвання договору за наявності відповідних умов, передбачених договором чи законом, не є тотожним праву на таке розірвання, а свідчить про наявність спору щодо розірвання договору, який підлягає вирішенню судом з урахуванням усіх істотних обставин».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 серпня 2018 року у справі № 910/7981/17, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що:
            «розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір. В іншому разі буде відсутній предмет спору, яким і виступає у такому разі договір. Отже, перш ніж розглядати по суті заявлену у справі вимогу про розірвання Договору (і іншу вимогу - про виселення відповідача з орендованого приміщення) господарському суду належало пересвідчитись, шляхом встановлення відповідних обставин та оцінки пов`язаних з цим доказів зі справи, у чинності такого Договору».
У справі, що переглядається:
            у жовтні 2022 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ФОП ОСОБА_1 про розірвання договору;
            відповідно до пункту 8.1 договору про надання послуг, укладеного 26 липня 2021 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 , договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами, і діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором, але не довше 01 вересня 2021 року;
            отже, строк дії договору закінчився 01 вересня 2021 року, з позовом ОСОБА_3 звернувся у жовтні 2022 року, тому позовна вимога про розірвання договору не підлягає задоволенню;
за таких обставин оскаржені судові рішення в цій частині слід скасувати, у задоволенні позову про розірвання договору - відмовити».
 
Не можу погодитися з цією постановою з таких мотивів.
 
1. Про що була ця справа? Одним із ключових питань в цій справі було те, чи є така підстава відмови в позові про розірвання договору як сплив його строку.
 
1.1. Слід підкреслити, що подібного роду ситуація мала місце в свій час із тим, що судовою практикою не допускалося пред`явлення позову про оспорювання розірваного договору. Проте Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову»[1].
 
2. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).
 
2.1. Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
 
2.2. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).
 
3. Касаційний суд неодноразово звертав увагу, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
 
3.1. Касаційний суд вже зазначав, що:
у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20));
звертатися до суду з вимогою про розірвання договору може лише одна з його сторін, а не будь-хто інший (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 520/15283/13-ц (провадження № 61-1837св17));
договір може бути розірваний на підставі рішення суду в разі, якщо він не розірваний за згодою (домовленістю) сторін або внаслідок односторонньої відмови від договору (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року в справі № 529/201/20 (провадження № 61-3820св21)).
 
3.2. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (стаття 631 ЦК України). 
 
4. Обміркувавши викладене та положення статей 530, 631, 651, 652, 653 ЦК України потрібно підкреслити, що:
строк виконання зобов`язання необхідно відрізняти від строку договору, оскільки ці поняття іноді ототожнюються. Строк договору - це період у часі протягом якого сторони можуть здійснити права та виконати обов`язки, які виникли внаслідок укладення цього договору. Причому на підставі договору відбутися виникнення як одного, так і кількох зобов`язань, кожне з яких може мати власні строки виконання. Недотримання строку договору, зазвичай, не зумовлює настання негативних наслідків. Навпаки порушення строку виконання призводить до такого негативного результату, як прострочення;
            законодавець не кваліфікує сплив строку виконання зобов`язання чи сплив строку договору як підставу для припинення. 
звісно, що учасники цивільного обороту не позбавлені можливості за допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір встановити у договорі, що сплив строку строк виконання зобов`язання чи сплив строку договору є підставою припинення зобов`язань, які виникли на його підставі;
сторони можуть змінити, розірвати договір за допомогою: односторонньої відмови від договору; рішення суду; за домовленістю сторін;
загальним правовим наслідком розірвання договору є припинення зобов`язання його сторін; 
розірвання договору діє ex nunc, на майбутнє і метою позову про розірвання договору є припинення зобов`язань на майбутнє;
за загальним правилом, приватно-правовими нормами не передбачено такої підстави відмови в позові про розірвання договору як сплив його строку. Винятком в цьому плані може бути та ситуація, коли сторони за допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір встановили, що сплив строку договору є підставою припинення зобов`язань, які виникли на його підставі. 
 
5. За таких обставин, касаційному суду необхідно було постановити ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку із необхідністю відступу від висновків, що містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 серпня 2018 року та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 червня 2022 року у справі № 911/3276/20.

Суддя                                                                                                            В. І. Крат

[1] Постанова ВП ВС від 27.11.2018 по справі № 905/1227/17. Єдиний державний реєстр судових рішень. URL: https://reyestr.court.gov.ua/Review/78376886