ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
01 жовтня 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 826/12348/18 
провадження № 61-4329св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Фаловської І. М., 
 
учасники справи: 
позивач - Акціонерне товариство «Київський радіозавод», 
відповідачі: Державне підприємство «Сетам», Міністерство юстиції України, ОСОБА_1 , 
треті особи: ОСОБА_2 , державний реєстратор Державного підприємства «Сетам» Борискевич Максим Ігорович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Селянин», 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Київський радіозавод» на постанову Київського апеляційного суду             від 01 лютого 2024 року у складі колегії суддів Соколової В. В., Нежури В. А., Поліщук Н. В. у справі за позовом Акціонерного товариства «Київський радіозавод» до Державного підприємства «Сетам», Міністерства юстиції України, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , державний реєстратор Державного підприємства «Сетам» Борискевич Максим Ігорович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Селянин», про визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності та припинення права власності, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У серпні 2018 року Акціонерне товариство «Київський радіозавод» (далі - АТ «Київський радіозавод») звернулося до суду з позовом до Державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), Міністерства юстиції України, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , державний реєстратор ДП «Сетам» Борискевич М. І., Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Селянин» (далі - ТОВ «ВКФ «Селянин»), у якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову просило: 
 
- визнати недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень                        від 23 червня 2016 року № 30172172; 
 
- визнати недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень                            від 18 січня 2017 року № 33469756; 
 
- скасувати запис про право власності від 30 грудня 2016 року № 18609645, внесений до реєстру 18 січня 2017 року; 
 
- визнати недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень                         від 16 червня 2017 року № 35708533; 
 
- скасувати запис про право власності від 14 червня 2017 року № 20944201, внесений до реєстру 16 червня 2017 року; 
 
- визнати недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень                       від 20 квітня 2018 року № 40745498; 
 
- скасувати запис про право власності від 20 квітня 2018 року № 25825139; 
 
- припинити право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - склад літ. «1-Б», загальною площею 222,1 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 1149823880000; 
 
- закрити розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 1149823880000. 
 
Свої вимоги АТ «Київський радіозавод» мотивувало тим, що на підставі підробленого договору купівлі-продажу від 14 липня 1999 року  ОСОБА_2 у незаконний спосіб зареєстрував за собою право власності на склад літ. «1-Б», загальною площею 222,1 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить позивачу, а в подальшому вніс зазначене нерухоме майно до статутного капіталу ТОВ «ВКФ «Селянин», яке, у свою чергу, відчужило спірний об`єкт нерухомості ОСОБА_1 . 
 
Позивач також зазначає про протиправність дій ДП «Сетам» та Міністерства юстиції України, оскільки державна реєстрація здійснена на підставі підробленого договору купівлі-продажу, що порушило майнові права АТ «Київський радіозавод». 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Дарницький районний суд міста Києва у складі судді Шаповалової К. В.рішенням              від 09 грудня 2022 року позов задовольнив частково. 
 
Скасував запис про право власності від 30 грудня 2016 року № 18609645, внесений до реєстру 18 січня 2017 року щодо об`єкта нерухомого майна, реєстраційний номер 1149823880000. 
 
Скасував запис про право власності від 14 червня 2017 року № 20944201, внесений до реєстру 16 червня 2017 року щодо об`єкта нерухомого майна, реєстраційний номер 1149823880000. 
 
Скасував запис про право власності від 20 квітня 2018 року № 25825139 щодо об`єкта нерухомого майна, реєстраційний номер 1149823880000. 
 
Припинив право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - склад літ. «1-Б», загальною площею 222,1 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 1149823880000. 
 
Закрив розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 1149823880000. 
 
В іншій частині позовних вимог відмовив. 
 
Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що склад літ. «1-Б» за адресою: АДРЕСА_1 переданий позивачу у власність лише у 2003 році, а тому це майно не могло бути відчужене на користь ОСОБА_2 на підставі договору    купівлі-продажу від 14 липня 1999 року. 
 
Оскільки реєстрацію права власності здійснено з підстав, не передбачених статтею 18 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV), та з порушенням відповідної процедури, то вимоги позивача про скасування записів про право власності від 30 грудня 2016 року № 18609645, від 14 червня 2017 року № 20944201, від 20 квітня 2018 року № 25825139, а також про припинення права власності ОСОБА_1 на склад літ. «1-Б», загальною площею 222,1 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із закриттям у Державному реєстрі речових прав розділу на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1149823880000 підлягають задоволенню. 
 
Визнання недійсним рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення порушеного права, оскільки із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно таке рішення вичерпує свою дію. 
 
Крім того, спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Отже, за обставинами цієї справи в задоволенні вимог до Міністерства юстиції України необхідно відмовити у зв`язку з пред`явленням їх до неналежного відповідача. 
 
Київський апеляційний суд постановою від 01 лютого 2024 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. 
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 грудня 2022 року скасував і ухвалив нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ «Київський радіозавод» залишив без задоволення. 
 
Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що АТ «Київський радіозавод» як на підставу своїх вимог посилалося на те, що державний реєстратор ДП «Сетам» вчинив першу реєстраційну дію щодо спірного майна, тому Міністерство юстиції України вправі скасувати відповідні записи про державну реєстрацію. 
 
Однак позовна вимога про визнання незаконним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно не може бути звернена до державного реєстратора, оскільки такий спір треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі. 
 
ОСОБА_2 і ТОВ «ВКФ «Селянин», на користь яких були вчинені перша та друга реєстраційні дії щодо спірного майна, залучені до участі у цій справі як треті особи. 
 
Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсними рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 червня 2016 року № 30172172, від 16 червня 2017 року № 35708533, від 18 січня 2017 року № 33469756 та про скасування записів про право власності від 30 грудня 2016 року № 18609645, від 14 червня 2017 року № 20944201 пред`явлено до неналежних відповідачів, що є самостійною та безумовною підставою для відмови у їх задоволенні. 
 
Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 квітня 2018 року № 40745498 та запис про право власності від 20 квітня 2018 року № 25825139, за якими власником визначений ОСОБА_1 , вчинені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В. Отже, відповідачі ДП «Сетам» та Міністерство юстиції України не є зобов`язаними особами у цих правовідносинах.
 
Встановивши, що позов пред`явлено до неналежних відповідачів апеляційний суд не здійснює оцінки заявлених матеріально-правових вимог на їх обґрунтованість, оскільки позивач не позбавлений права на пред`явлення позову із належно визначеним суб`єктним складом учасників справи. 
 
Розглядаючи вимоги, пред`явлені до ОСОБА_1 , який є останнім зареєстрованим власником спірного майна, апеляційний суд керувався тим, що названий відповідач набув право власності на нежитлові приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 20 квітня 2018 року, укладеного між ним та ТОВ «ВКФ «Селянин». Цей правочин посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В., який також прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 квітня 2018 року № 40745498 та вніс запис про право власності від 20 квітня 2018 року № 25825139 до відповідного державного реєстру. 
 
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи. 
 
Скасування державної реєстрації речових прав має пов`язуватися з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням того, хто набуватиме це право. Сама собою державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності. 
 
Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту права власника. 
 
З урахуванням наведених обставин колегія суддів вважала, що захист порушених прав позивача як особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, оскільки набуття ОСОБА_1 у власність спірного майна на підставі договору купівлі-продажу і здійснена державна реєстрація свідчать про отримання ним усіх прав власника, в тому числі і права володіння. Таким чином, позивач обрав неправильний спосіб захисту прав, які він вважає порушеними. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У березні 2024 року АТ «Київський радіозавод» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій з урахуванням подальших уточнень просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування запису про право власності від 20 квітня 2018 року № 25825139 щодо об`єкта нерухомого майна, реєстраційний номер 1149823880000, припинення права власності ОСОБА_1 на спірне майно та закриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 1149823880000, а справу у цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України      (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду                  від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14, від 22 вересня        2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19,            від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18, від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 та у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 910/7407/18. 
 
Уточнену касаційну скаргу АТ «Київський радіозавод» мотивувало тим, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами). 
 
Спірне майно з володіння позивача (як фізичного, так і юридичного) не вибувало, правовстановлюючі документи не скасовувалися, запис про припинення, перехід, зміну його права в реєстр не вносився. Водночас цей же об`єкт нерухомого майна незаконно зареєстрований за відповідачем в іншому, «паралельному» розділі Державного реєстру речових прав за іншим номером. 
 
Оскільки порушення права власності позивача відбулося у результаті державної реєстрації права власності на частину майнового комплексу позивача за відповідачем у «паралельному» розділі Державного реєстру речових прав, то заявлені позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав опосередковують припинення протиправних дій і відновлення становища, яке існувало до порушення. 
 
Враховуючи, що право власності позивача на майновий комплекс, до складу якого входить спірна будівля, належним чином зареєстроване, майно не вибуло з фактичного володіння позивача, потреби у «введенні у володіння майном» шляхом внесення нового, повторного або додаткового запису про право власності позивача до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно немає. 
 
Крім того, у разі ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру речових прав у випадках, передбачених статтею 14 Закону № 1952-IV, закриття відповідного розділу допускається виключно у разі, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, щодо якого закривається розділ у Державному реєстрі прав. 
 
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив похідні позовні вимоги, пов`язані із закриттям відповідного розділу у Державному реєстрі речових прав та припиненням права власності відповідача. 
 
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. 
 
Враховуючи, що договір купівлі-продажу від 14 липня 1999 року у встановленому законом порядку нотаріально не посвідчувався, цей договір є неукладеним та не міг бути підставою для набуття у власність спірного майна. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У травні 2024 року Міністерство юстиції України подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухваленою відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 23 квітня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Дарницького районного суду міста Києва. 
 
08 травня 2024 року матеріали справи № 826/12348/18 надійшли до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд ухвалою від 08 січня 2025 року призначив справу до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
На підставі наказу Національного космічного агентства України від 24 січня 2000 року № 9 на базі майнових комплексів ряду цехів, відділів та інших структурних підрозділів, у тому числі з урахуванням будівлі-складу № 20271, будівлі-битовки № 20272, будівлі-складу № 20273, будівлі-складу № 20273/2, створено Державне підприємство «Київський радіозавод» (том 1, а. с. 15). 
 
Згідно з наказами Національного космічного агентства України від 07 серпня              2003 року № 170 та від 31 травня 2005 року № 137 Державне підприємство «Київський радіозавод» перетворено у Відкрите акціонерне товариство «Київський радіозавод», до статутного фонду якого передано майно за актом приймання-передавання нерухомого майна у власність від 08 серпня 2003 року, зокрема будівлю-склад за № 20271 (том 1, а. с. 13). 
 
Право власності на будівлю-склад № 20271 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за позивачем, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1363172380000, номер запису про право власності 22543919, від 22 вересня 2017 року. 
 
29 червня 2016 року між АТ «Київський радіозавод», Відокремленим госпрозрахунковим структурним підрозділом АТ «Київський радіозавод»             «Готель-Комплекс» та ТОВ «ВКФ «Селянин» в особі директора Мгеладзе З. Д. укладено договір оренди індивідуального майна № 15-1-16 строком до 31 грудня        2016 року. 
 
23 грудня 2016 року між вказаними сторонами укладено новий договір оренди індивідуального майна № 81-16 строком дії з 01 січня 2017 року до 31 грудня 2017 року, а 29 грудня 2017 року - договір оренди індивідуального майна № 145-17н строком дії з 01 січня 2018 року до 31 березня 2018 року. 
 
За умовами зазначених правочинів ТОВ «ВКФ «Селянин» приймає в строкове платне користування приміщення площею 11,4 кв. м та відкритий майданчик площею 821,0 кв. м, що є власністю АТ «Київський радіозавод», за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 22-24). 
 
15 та 22 травня 2018 року Відокремлений госпрозрахунковий структурний підрозділ    АТ «Київський радіозавод» «Готель-Комплекс» звернувся до директора ТОВ «ВКФ «Селянин» Мгеладзе З. Д. із листами, в яких вимагав негайно звільнити займану територію з підстав закінчення строку дії договору оренди від 29 грудня 2017 року та відсутності додаткових угод про продовження оренди (том 1, а. с. 34). 
 
У матеріалах реєстраційної справи № 1149823880000 (об`єкт літ. «Б-1», місто Київ, вулиця Приколійна, 21) містяться документи щодо ТОВ «БТІ-Єврофасп», копія свідоцтва про право власності на будівлю торговельного комплексу за адресою: місто Київ, вулиця Івашкевича, 6-8 (літ. «А»), інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 березня 2016 року щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , документи щодо ТОВ «Лара», інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо ТОВ «Лара», рішення державного реєстратора Франчак З. А. щодо внесення змін до запису від 23 червня 2016 року № 30172172, тобто документи, які не мають жодного стосунку до спірного об`єкта нерухомого майна. 
 
У реєстраційній справі № 1149823880000 також міститься копія договору купівлі-продажу від 14 липня 1999 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , предметом якого є нежитлове приміщення - склад літ. «Б-1» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 221,1 кв. м. У пункті 2 цього договору зазначено, що майно належить продавцю ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пузіком Ю. О. 02 липня 1999 року за реєстровим номером 4025. Копія договору купівлі-продажу від 02 липня 1999 року у матеріалах реєстраційної справи відсутня (том 2, а. с. 124-126). 
 
Право власності на спірний об`єкт нерухомого майна зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі рішення державного реєстратора ДП «Сетам» Борискевича М. І. від 18 січня 2017 року (том 2, а. с. 132). 
 
Суди також з`ясували, що 12 квітня 2017 року ОСОБА_2 передав до статутного капіталу ТОВ «ВКФ «Селянин» нежитлове приміщення - склад літ. «Б-1», загальною площею 222,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1149823880000 (том 2, а. с. 154). 
 
На підставі рішення державного реєстратора Єрмакова О. Ю. від 16 червня 2017 року спірне майно зареєстровано за ТОВ «ВКФ «Селянин» (том 2, а. с. 159).
 
За договором купівлі-продажу від 20 квітня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В., ТОВ «ВКФ «Селянин» відчужило склад літ. «Б-1», загальною площею 222,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 . На підставі цього правочину приватний нотаріус Мазарчук Н. В. як державний реєстратор прийняв рішення від 20 квітня 2018 року, яким зареєстрував право власності на спірне майно за ОСОБА_1 (том 2, а. с. 166). 
 
Дарницький районний суд міста Києва ухвалою від 02 жовтня 2018 року у кримінальному провадженні № 12018100020005457 від 16 червня 2018 року наклав арешт на об`єкт нежитлової нерухомості, а саме склад літ. «Б-1» (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1149823880000), загальною площею 222,1 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Зі змісту зазначеної ухвали відомо, що слідчі слідчого відділу Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві здійснюють досудове розслідування кримінального провадження № 12018100020005457, яке розпочато              16 червня 2018 року за заявою голови Правління АТ «Київський радіозавод» Сторожука М. К. за фактом заволодіння директором ТОВ «ВКФ «Селянин» Мгеладзе З. Д. шахрайським шляхом, з використанням підроблених документів, за попередньою змовою з невстановленими особами, групою нежитлових приміщень, які належать АТ «Київський радіозавод» на праві приватної власності, а саме: будівлею-битовкою літ. «Й-2» (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1383685580000), загальною площею 11,2 кв. м; будівлею-складом літ. «І-2» (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1383636380000), загальною площею 10,0 кв. м; будівлею-складом літ. «Ї-2» (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1383660880000), загальною площею 17,9 кв. м; будівлею-складом літ. «И-2» (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1363172380000), загальною площею 227,7 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та обліковуються у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як склад літ. «Б-1» (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1149823880000), загальною площею 222,1 кв. м, а також земельною ділянкою загальною площею 821,0 кв. м (обліковий код 63:323:150) за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить АТ «Київський радіозавод» на праві користування, зареєструвавши право власності за ТОВ «ВКФ «Селянин» як на земельну ділянку, що обліковується як земельна ділянка (кадастровий номер 8000000000:63:323:0150) загальною площею 0,1000 га, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 Кримінального кодексу України. 
 
Наразі у провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебуває кримінальне провадження № 12018100020005457 про обвинувачення ОСОБА_2  у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною першою статті 358, частиною третьою статті 206-2, частиною першою           статті 209 Кримінального кодексу України. Вирок суду у справі не ухвалено. 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пункту 1 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
За змістом касаційної скарги постанова суду апеляційної інстанції оскаржується тільки в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування запису про право власності від 20 квітня 2018 року № 25825139 щодо об`єкта нерухомого майна, реєстраційний номер 1149823880000, припинення права власності ОСОБА_1 на спірне майно та закриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 1149823880000, а тому на підставі положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд переглядає цю постанову лише в означеній частині. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. 
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). 
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. 
 
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). 
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). 
 
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 
 
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
 
У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
 
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму  (стаття 655 ЦК України). 
 
Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. 
 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). 
 
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
 
Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України). 
 
Згідно з абзацом першим частини першої, частинами другою та третьою статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. 
 
Звертаючись до суду з цим позовом, АТ «Київський радіозавод» посилалося на те, що державна реєстрація права власності на спірне майно за іншою особою на підставі підробленого (неукладеного) договору купівлі-продажу порушує його права та законні інтереси на розпорядження належними йому об`єктами нерухомості. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. 
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15,           від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), на які посилався заявник у касаційній скарзі). 
 
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором;  3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). 
 
Ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18)). 
 
Цей фактичний стан володіння необхідно відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна чи ні. Тому власник не втрачає права володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо така особа не набула права власності. Водночас ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Разом із тим право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20)). 
 
У пункті 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
 
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). 
 
Отже, частина третя статті 26 Закону № 1952-IV встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 
 
1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 
 
2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 
 
3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. 
 
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)). 
 
З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику увійшла концепція «книжного володіння». 
 
Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Під час дослідження судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама собою державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (постанови Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 17 квітня 2019 року у справ № 916/675/15, від 23 листопада           2023 року у справі № 910/10496/22). 
 
У постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц (провадження № 61-39511св18) зазначено, що відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону № 1952-IV не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. 
 
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). 
 
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його фактичним володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді й далі належатиме іншій особі -власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. 
 
Отже, заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, й далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. 
 
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
 
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
 
Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства. 
 
У разі якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином). 
 
Наведене також узгоджується з положеннями статті 330 ЦК України, згідно з якими, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. 
 
Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. 
 
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. 
 
Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38, 39),                 від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13  (пункт 10.29), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168)). 
 
Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову [про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)] без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) або запису (записів) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами). 
 
У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження           № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). 
 
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
 
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. 
 
На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. 
 
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у пунктах 95-99 постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц. 
 
Отже, судове рішення про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно виключно у разі, якщо право власності на це майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. 
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). 
 
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
 
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. 
 
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. 
 
Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. 
 
Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. 
 
Верховний Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), у пункті 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження      № 12-140гс19), на які посилався заявник у касаційній скарзі. 
 
З огляду на викладене право власності позивача не підлягало захисту шляхом скасування рішень (записів) про державну реєстрацію за  ОСОБА_1 спірного майна, оскільки сама собою державна реєстрація не була підставою виникнення у відповідача права власності, такою підставою вибуття з володіння позивача майна виступав договір купівлі-продажу. 
 
Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону № 1952-IV не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння майном, набутого нею за договором, який не визнано недійсним, як і не позбавляє можливості повторно звернутися до державного реєстратора із заявою про реєстрацію речового права на майно на підставі такого правочину. 
 
Таким чином, беручи до уваги фактичні обставини цієї справи, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що належним способом захисту прав позивача як власника майна, що неодноразово було відчужене, є пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України. 
 
Отже, пред`явлений АТ «Київський радіозавод» у цій справі позов не міг бути задоволений, оскільки позивач обрав неналежний та неефективний спосіб захисту, застосування якого не призводить до поновлення його порушених прав. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого в означеній вище частині ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може привести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами), що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (провадження № 12-83гс21) зазначено, що за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути оцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може привести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами). 
 
Однак у справі № 914/2350/18 предмет позову становили вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем внаслідок позасудового звернення стягнення на предмети іпотеки на підставі іпотечного договору, укладеного з позивачем. Під час розгляду вказаної справи суди надавали оцінку всім обставинам, які мали місце при зверненні стягнення на іпотечне майно, із застосуванням, серед іншого, приписів частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», якою встановлено, що право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Тобто державна реєстрація права власності закріплена законом як елемент позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому частина четверта статті 37 вказаного Закону прямо передбачає право іпотекодавця оскаржити в суді рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. 
 
Натомість у справі, яка переглядається,  ОСОБА_1 набув право власності на спірне майно за договором купівлі-продажу, а отже, сама собою державна реєстрація не була окремою підставою набуття відповідачем права власності. 
 
Аргументи касаційної скарги про те, що оскільки порушення права власності позивача відбулося у результаті державної реєстрації права власності на частину майнового комплексу позивача за відповідачем у «паралельному» розділі Державного реєстру речових прав, то заявлені позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав опосередковують припинення протиправних дій і відновлення становища, яке існувало до порушення, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14, колегія суддів відхиляє з таких підстав. 
 
У постанові від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14 (провадження                        № 14-577цс19), у якій предмет позову становили вимоги про визнання нотаріальної дії незаконною та скасування нотаріального акта, Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги, що Господарський суд Львівської області визнав недійсними прилюдні торги, протокол від 16 серпня 2013 року й акт від 22 серпня 2013 року, та зауважила, що порушене чи оспорюване право або інтерес зазвичай мають бути ефективно захищені в одному судовому процесі та в одному виді судочинства. Відсутність юридичної можливості використати для захисту права чи інтересу позивача вимогу визнати незаконною нотаріальну дію з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів за наявності іншого ефективного способу захисту є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням позивачеві як власникові права звернутися з віндикаційним позовом про витребування з володіння ТОВ «Владо» бювету, а якщо право власності на останній, як стверджує позивач, зареєстроване з різними реєстраційними номерами та назвами і за ним, і за ТОВ «Владо», то звернутися з позовом до цього товариства про скасування державної реєстрації права власності на бювет за ТОВ «Владо». 
 
Отже, у справі № 438/610/14 державна реєстрація права власності на належний позивачу бювет за ТОВ «Владо» була проведена на підставі виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів і в подальшому відповідач не відчужував спірне майно іншим особам. 
 
Натомість у справі, яка переглядається, спірне нерухоме майно неодноразово відчужувалося, зокрема фактичним володільцем цього майна спочатку був  ОСОБА_2 , потім - ТОВ «ВКФ «Селянин», а наразі є відповідач ОСОБА_1 (бо про них є відповідні записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). 
 
При цьому згідно з вимогами касаційної скарги заявник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції тільки в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування запису про право власності від 20 квітня 2018 року № 25825139 щодо об`єкта нерухомого майна, реєстраційний номер 1149823880000, припинення права власності ОСОБА_1 на спірне майно та закриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 1149823880000. 
 
Отже, саме собою cкасування судом державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_1 не відновить порушених прав позивача, оскільки таке скасування має наслідком лише повернення у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом відновлення державної реєстрації набуття таких речових прав попереднім фактичним володільцем спірного майна, яким є ТОВ «ВКФ «Селянин». 
 
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові                 від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункти 43, 89), володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то факт володіння другими може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). 
 
Отже, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване одночасно за двома особами як нібито на два різні об`єкти, які є однією й тією ж нерухомістю, то обидві особи володіють таким нерухомим майном, але володіння кожної з цих осіб є неповноцінним. Ця особливість не змінює характеру порушення прав та інтересів постраждалої особи, яке полягає у позбавленні її порушником повноцінного володіння спірним майном. Тому належному способу захисту прав та інтересів постраждалої особи відповідає позовна вимога про витребування спірного нерухомого майна. 
 
Оскільки подвійна реєстрація права власності на одне й те ж майно унеможливлює повноцінне володіння таким майном будь-якою особою, таке порушення є триваючим, що виключає застосування позовної давності. 
 
Вирішення спору має приводити до припинення порушення і повноцінного володіння нерухомим майном, а тому судове рішення про витребування нерухомого майна як такого, право на яке зареєстроване двічі, є підставою для закриття одного з розділів Державного реєстру прав на нерухоме майно. 
 
Зважаючи на те, що подвійна реєстрація права власності на одне й те ж майно унеможливлює повноцінне володіння ним будь-якою особою, судове рішення у таких спорах обов`язково має приводити до закриття одного з розділів реєстру незалежно від того, на чию користь воно ухвалюється. 
 
У таких справах кожну сторону слід розглядати одночасно і як позивача, і як відповідача, навіть якщо відповідач формально не звернувся із зустрічним позовом про витребування нерухомого майна від позивача. Якщо відповідач не визнає позов про витребування від нього майна, право власності на яке зареєстроване як за позивачем, так і за відповідачем як на нібито різні об`єкти нерухомості, то він фактично вимагає витребування цього майна від позивача. Тому суд має витребувати спірне майно або від відповідача на користь позивача, або від позивача на користь відповідача, щоб подвійна реєстрація була припинена на майбутнє. 
 
Водночас слід звернути увагу на те, що як до, так і після ухвалення судом рішення         (до внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) не виключена можливість реєстрації інших, крім права власності, прав на нерухоме майно та їх обтяжень у розділі, який підлягає закриттю, у тому числі добросовісних набувачів таких прав. 
 
Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб (постанова від 30 червня 2020 року у справі № 9/028-10/13 (пункт 10.28)). Судове рішення діє виключно inter partes (з лат. між сторонами) (постанова Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 904/7803/21 (пункт 6.23)). 
 
Тому судове рішення про витребування нерухомого майна як такого, право на яке зареєстроване двічі, є підставою як для державної реєстрації припинення права власності особи, від якої воно витребовується, для закриття відповідного розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, так і для перенесення з розділу, який підлягає закриттю, до розділу, який залишається, відомостей про інші, крім права власності, права на нього та обтяження. Можлива наявність суперечностей між речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зареєстрованими у цих розділах, не є перешкодою для їх перенесення, оскільки вона виникла раніше внаслідок відкриття двох розділів реєстру на одне й те ж нерухоме майно. Державна реєстрація припинення таких прав та обтяжень здійснюється у загальному порядку на підставі відповідного судового рішення за позовом заінтересованої особи. 
 
Отже, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване одночасно за двома особами як нібито на два різні об`єкти, які є однією й тією ж нерухомістю, тому належному способу захисту прав та інтересів постраждалої особи відповідає позовна вимога про витребування спірного нерухомого майна. 
 
Схожі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04 жовтня 2024 року у справі № 754/413/22 (провадження № 61-10370св24), від 05 березня 2025 року у справі № 759/15423/18 (провадження № 61-18207св23). 
 
Оскільки умовою віндикації є відсутність договірних відносин між сторонами спору, повернення спірного нерухомого майна має здійснюватися із застосуванням норм статей 387, 388 ЦК України. 
 
У постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 372/128/17 та від 15 листопада 2023 року у справі № 363/848/17 зазначено, що реалізація права на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсними правочинів, за якими майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Така судова практика є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи. 
 
При цьому судове рішення про витребування нерухомого майна як такого, право на яке зареєстроване двічі, є підставою як для закриття розділу Державного реєстру прав на нерухоме майно, так і для перенесення з розділу, який підлягає закриттю, до розділу, який залишається, відомостей про права на це нерухоме майно, крім права власності. 
 
Тому скасування державної реєстрації права власності відповідача та закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не можуть становити зміст окремих позовних вимог. Вимога про припинення права власності відповідача не підлягає задоволенню, оскільки він не набув такого права, тоді як це є підставою для задоволення позовної вимоги про витребування спірного нерухомого майна. 
 
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 910/3419/22. 
 
Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 913/401/20 (359/5215/23) зазначив, що оскільки у справі, що переглядається, суди встановили, що право власності на спірне майно одночасно зареєстроване за позивачем та відповідачем, то колегія суддів зазначає, що належному способу захисту прав та інтересів позивача відповідає позовна вимога про витребування спірного нерухомого майна з чужого незаконного володіння, а судове рішення у такому спорі обов`язково призведе до закриття одного з розділів реєстру незалежно від того, на чию користь воно буде ухвалено. Отже, вимога про витребування на свою користь спірного майна, пред`явлена позивачем з наміром набути повноцінного володіння спірним нерухомим майном, яке одночасно зареєстровано за двома особами, відповідає належному способу захисту у цій справі, яким є віндикаційний позов. Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей.
 
Таким чином, беручи до уваги фактичні обставини цієї справи, належним способом захисту прав позивача як власника майна, що неодноразово було відчужене, є саме пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за іншою (іншими) особою (особами), самої державної реєстрації цього права, оскільки такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. 
 
У свою чергу, доводи заявника про застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду                         від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня        2021 року у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 та у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 910/7407/18, суд касаційної інстанції відхиляє, оскільки у кожній із наведених справ суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Крім того, висновки, зроблені Верховним Судом у зазначених справах, не суперечать висновкам, зробленим судом апеляційної інстанції під час розгляду цієї справи. 
 
Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі. 
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини,право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення       від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99). 
 
Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи суди аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваній постанові, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про скасування запису про право власності              від 20 квітня 2018 року № 25825139 щодо об`єкта нерухомого майна, реєстраційний номер 1149823880000, припинення права власності на спірне майно та закриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 1149823880000 - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Київський радіозавод» залишити без задоволення. 
 
Постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства «Київський радіозавод» до ОСОБА_1 про скасування запису про право власності та припинення права власності із закриттям відповідного розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. І. Грушицький  	
 	А. А. Калараш   	
 	І. В. Литвиненко   	
 	І. М. Фаловська