ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року	Львів	Справа № 500/6793/24 пров. № А/857/5309/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                          Шинкар Т.І.,
суддів                                                            Іщук Л.П.,
                                                                      Обрізка І.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Юзьків М.І.), ухвалене у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в м. Тернополі 17 січня 2025 року, повне судове рішення складено 17 січня 2025 року, у справі № 500/6793/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
                                                      В С Т А Н О В И В :
13.11.2024 ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі – Управління), просила: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні житлової субсидії на домогосподарство, що за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити та виплатити ОСОБА_1 житлову субсидію на домогосподарство, що за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у разі коли у складі домогосподарства кількість фактично проживаючих зареєстрованих та/або задекларованих членів домогосподарства є меншою за кількість членів домогосподарства, зареєстрованих та/або задекларованих у житловому приміщенні (будинку), соціальні норми житла та соціальні нормативи житлово-комунального обслуговування розраховуються на фактично проживаючих зареєстрованих та/або задекларованих за цією адресою членів домогосподарства. Суд першої інстанції вказав, що доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 відповідачем не надано. Суд першої інстанції зазначив, що, оскільки ОСОБА_2 фактично не проживає з позивачкою, не веде з нею спільного господарства, то за таких обставин останнього не можна вважати членом домогосподарства позивачки. Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не виконав обов`язку щодо урахування усіх обставин, які мали значення для прийняття оскарженого рішення: не встановив кількість фактично проживаючих членів домогосподарства та у даному випадку, різницю між фактично проживаючими і зареєстрованими членами домогосподарства.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року та ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивачці відмовлено у призначенні житлової субсидії, оскільки у власності члена сім`ї, особи зі складу домогосподарства, яка фактично не проживає - ОСОБА_3 , у власності більше ніж 1 житлове приміщення (квартира, будинок). Скаржник вказує, що, якщо у власності членів домогосподарства, які не проживають за місцем реєстрації, та членів їх сімей є більше одного житлового приміщення (крім визначених видів житлових приміщень), житлова субсидія не може бути призначена без урахування цих членів домогосподарства. Скаржник зауважує, що таких членів домогосподарства не можна виключити із складу домогосподарства у зв`язку з тим, що вони можуть бути зареєстровані за адресою власного житлового приміщення, адреса якого відмінна від адреси місця проживання за яким бажають отримати житлову субсидію.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером по інвалідності 2 гр. загальне захворювання, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 від 24.05.2023.
13.11.2023 ОСОБА_1 звернулась в Управління із заявою про призначення та надання житлової субсидії та долучила акт обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства / фактичного місця проживання особи від 20.11.2023.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №5564-5337/3-02/8-1900/24 від 18.06.2024 ОСОБА_1 повідомлено про відмову у призначені житлової субсидії. Підставами відмови у наданні житлової субсидії були висновки про те, що у члена сім`ї особи із складу домогосподарства, яка фактино не проживає – ОСОБА_3 , є у власності більше ніж 1 житлове приміщення (квартира, будинок).
Вважаючи таку відмову протиправною, ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2022 № 1041 «Деякі питання надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу Пенсійним фондом України» визначено, що з 01.12.2022 призначення житлових субсидій здійснюється органами Пенсійного фонду України.
Механізм використання коштів, передбачених у Державному бюджеті Мінсоцполітики для виплати пільг і житлових субсидій громадянам на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу у грошовій формі, умови призначення та порядок надання громадянам житлових субсидій визначає Положення про порядок призначення житлових субсидій, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.1995 № 848, в редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про призначення житлової субсидії (далі - Положення № 848).
Відповідно до пункту 3 Положення № 848 житлова субсидія є безповоротною адресною державною соціальною допомогою вразливим споживачам житлово-комунальних послуг - мешканцям домогосподарств, що проживають в житлових приміщеннях (будинках) і не можуть самотужки платити за житлово-комунальні послуги, оплачувати витрати на управління багатоквартирним будинком, витрати на комунальні послуги, витрати на придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива в такому будинку. Суми призначеної, але не виплаченої у зв`язку із смертю одержувача житлової субсидії виплачуються одному із членів домогосподарства, з урахуванням яких призначалася субсидія, за письмовим зверненням такої особи, поданим протягом трьох місяців після смерті одержувача.
Згідно з пунктом 22 Положення №848 житлова субсидія призначається одному із членів домогосподарства: які зареєстровані (задекларовані) в житловому приміщенні (будинку); які не зареєстровані (не задекларовані) в житловому приміщенні (будинку), але фактично проживають у ньому на підставі договору наймання (оренди) житла (далі - орендарі), за рішенням суду, або індивідуальним забудовникам, будинки яких не прийняті в експлуатацію, у разі, коли їм нараховується плата за житлово-комунальні послуги; які не зареєстровані (не задекларовані) в житловому приміщенні (будинку), але фактично проживають у ньому без укладеного договору наймання (оренди) житла, у разі, коли вони є внутрішньо переміщеними особами.
У випадках, передбачених абзацами третім і четвертим цього пункту, склад домогосподарства декларується заявником під час звернення за призначенням житлової субсидії з додаванням до заяви відповідних документів, що підтверджують проживання за фактичною адресою домогосподарства.
Житлова субсидія не може призначатися одночасно і за зареєстрованим місцем проживання особи, і за її задекларованим місцем проживання, і за місцем її фактичного проживання. 
Відповідно до пункту 14 Положення №848 житлова субсидія не призначається (у тому числі на наступний період), якщо, зокрема: будь-хто із складу домогосподарства або член сім`ї особи із складу домогосподарства на 1 число місяця, з якого призначається житлова субсидія, має у власності більше ніж одне житлове приміщення (квартиру, будинок).
Інформація про наявність (відсутність) у власності зазначених осіб житлових приміщень зазначається у декларації.
Згідно з поданою заявою та декларацією від 13.11.2023 позивачу відмовлено у призначенні житлової субсидії, оскільки у власності члена сім`ї, особи зі складу домогосподарства, яка фактично не проживає — ОСОБА_3 , у власності більше ніж 1 житлове приміщення (квартира, будинок).
Абзацом 2 пункту 24 Положення №848 до складу домогосподарства включаються всі особи, що зареєстровані та/або задекларовані в житловому приміщенні (будинку) (для орендарів, внутрішньо переміщених осіб - особи, які фактично проживають), крім осіб, які перебувають за кордоном понад 60 днів на день звернення за призначенням житлової субсидії або день призначення житлової субсидії, без звернення громадян. На осіб із складу домогосподарства розраховуються соціальні норми житла та соціальні нормативи житлово-комунального обслуговування і їх доходи враховуються під час призначення житлової субсидії.
Згідно з пунктом 25 Положення №848 у разі коли у складі домогосподарства кількість фактично проживаючих зареєстрованих та/або задекларованих членів домогосподарства є меншою за кількість членів домогосподарства, зареєстрованих та/або задекларованих у житловому приміщенні (будинку), соціальні норми житла та соціальні нормативи житлово-комунального обслуговування розраховуються на фактично проживаючих зареєстрованих та/або задекларованих за цією адресою членів домогосподарства.
Доходи членів домогосподарства, які зареєстровані (задекларовані) в житловому приміщенні (будинку), але фактично за цією адресою не проживають, у сукупний дохід домогосподарства не враховуються. Ця норма не поширюється на випадок, визначений в абзаці третьому пункту 24 цього Положення (за винятком осіб, які вважаються безвісно відсутніми за рішенням суду або мають правовий статус осіб, зниклих безвісти, або перебувають за кордоном понад 60 днів на день звернення за призначенням житлової субсидії або день призначення житлової субсидії, без звернення громадян).
Рішення у випадках, передбачених пунктами 25, 27 і 28 цього Положення, приймаються на підставі актів обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи та/або документів, що підтверджують непроживання особи за адресою домогосподарства (пункт 29 Положення №848).
Враховуючи аналіз норм Положення № 848 у разі, коли у складі домогосподарства кількість фактично проживаючих зареєстрованих та/або задекларованих членів домогосподарства є меншою за кількість членів домогосподарства, зареєстрованих та/або задекларованих у житловому приміщенні (будинку), соціальні норми житла та соціальні нормативи житлово-комунального обслуговування розраховуються на фактично проживаючих зареєстрованих та/або задекларованих за цією адресою членів домогосподарства.
Так, відповідно до акта обстеження матеріально побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи від 20.11.2023 № 336 в будинку за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані такі особи: ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_2 , який фактично не проживає у будинку за вказаною адресою.
ОСОБА_3 , у власності якої, як встановлено Управлінням, перебуває більше ніж одне житлове приміщення, не зареєстрована за вищевказаною адресою.
Факт проживання лише позивачки за вищевказаною адресою підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 22.10.2024, проведених комісією у складі сусідів та голови ОСББ, в якому проживає позивачка, а також заявою сусідів від 22.10.2024.
Доказів на підтвердження протилежного відповідач не надав.
Водночас, позивач є інвалідом ІІ групи, єдиним джерелом її доходу є пенсія, розмір якої, з врахуванням вартості комунальних послуг, не дає можливості належним чином сплачувати їх вартість.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що в матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надані належні та достатні докази того, що ОСОБА_3 входить до складу домогосподарства позивача в розумінні пункту 24 Положення № 848, та/чи є членом сім`ї позивача.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача були відсутні правові підстави для відмови позивачці в призначенні субсидії, а тому такі дії щодо відмови Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області у призначенні позивачці субсидії на оплату житлово-комунальних послуг протиправними. 
З метою виконання завдання адміністративного судочинства та ефективного захисту прав позивача, оскільки поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти відповідне рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що слід зобов`язати Управління призначити та виплатити позивачу житлову субсидію на домогосподарство.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
                                                  П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року, у справі № 500/6793/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко