Дата документу 30.09.2025 Справа № 335/4150/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/4150/21         Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А. В.
Провадження № 22-ц/807/1374/25         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 вересня 2025 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кухаря С.В., Полякова О.З.,  Остащенко О.В..  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Ситнік Володимира Олександровича, ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Кузьмич Тетяни Євгенівни на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи – приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова Оксана Сергіївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буржинська Дарина Василівна, про визнання договорів недійсними, - 

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи – приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова Оксана Сергіївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буржинська Дарина Василівна, про визнання договорів недійсними.

В обґрунтування позову зазначено, що з 30.12.1998 вони з відповідачем ОСОБА_1 перебувають у шлюбі, від якого мають трьох неповнолітніх дітей – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають з позивачкою та знаходяться на її утриманні. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28.04.2021 року шлюб між ними розірвано. За час проживання у шлюбі ОСОБА_3 і ОСОБА_1 за спільні кошти подружжя набуто таке майно: 23.03.2007 квартиру АДРЕСА_1 , яка була переведена у нежитлове приміщення № 1 – салон краси; 22.10.2007 квартиру АДРЕСА_2 та 14.11.2017 квартиру АДРЕСА_3 , які переведені у нежитлове приміщення літ. А-2 салону краси, приміщення № 7; 26.07.2013 легковий універсал - VOLKSWAGEN CARAVELLE, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (попередній номерний знак), НОМЕР_2 (теперішній номерний знак); 02.07.2017 загальний вантажний пікап – VOLKSWAGEN AMAROK, 2017 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , НОМЕР_4 (попередні номерні знаки), НОМЕР_5 (теперішній номерний знак); загальний легковий-загальний пасажирський – VOLKSWAGEN MULTIVAN, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_6 (попередній номерний знак), НОМЕР_7 (теперішній номерний знак); 30.10.2018 легковий загальний пасажирський – FIAT DUCATO, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_8 (попередній номерний знак), НОМЕР_9 (теперішній номерний знак), 07.04.2012 причіп сантей 1300-01 (2012 року випуску), державний номер НОМЕР_10 .
Домовленості про добровільний розподіл майна в позасудовому порядку ОСОБА_3 і ОСОБА_1 не досягли. Шлюбний договір між ними не укладався.
 
Позивачці стало відомо, що нерухоме майно і транспортні засоби, які були придбані у шлюбі, були відчужені ОСОБА_1 ще у період перебування у шлюбі без згоди позивачки на підставі заяв, посвідчених нібито від її імені 15.03.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д.В. за реєстровими №№ 618, 619, 622, якими позивачка нібито надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_1 на відчуження всього майна, що є предметом поділу майна подружжя. 
 
Зазначає, що вона ніколи не зверталась до приватного нотаріуса Буржинської Д.В. за вчиненням будь-якої нотаріальної дії, 15.03.2021 у м. Києві не перебувала, вказані заяви не підписувала.
 
Водночас ОСОБА_1 зазначені вище транспортні засоби та нерухоме майно були відчужені його матері ОСОБА_2 , без письмової та нотаріально завіреної згоди позивачки як співвласниці майна. Відтак, при укладенні договорів купівлі-продажу вказаного майна між відповідачами були порушені вимоги ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 369 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України).

 
На підставі вищевикладеного просила суд визнати недійсними договори купівлі-продажу вищезазначеного майна, а саме: 
договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 7 у будинку АДРЕСА_4 , укладений 24.03.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1808934623101), 
 
договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 1 у будинку АДРЕСА_5 , укладений 24.03.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 576369323101),
 
договір купівлі-продажу транспортного засобу легкового універсалу - VOLKSWAGEN CARAVELLE, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (попередній номерний знак), НОМЕР_2 (теперішній номерний знак), укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; 
 
договір купівлі-продажу транспортного засобу загального вантажного пікапу – VOLKSWAGEN AMAROK, 2017 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , НОМЕР_4 (попередні номерні знаки), НОМЕР_5 (теперішній номерний знак), укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; 
 
договір купівлі-продажу транспортного засобу загального легкового-загального пасажирського – VOLKSWAGEN MULTIVAN, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_6 (попередній номерний знак), НОМЕР_7 (теперішній номерний знак), укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; 
 
договір купівлі-продажу транспортного засобу легкового загального пасажирського – FIAT DUCATO, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_8 (попередній номерний знак), НОМЕР_9 (теперішній номерний знак), укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
 
Судові витрати просила покласти на відповідачів.

 
Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2025 року позов задоволено у повному обсязі.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 7 у будинку АДРЕСА_4 , укладений 24.03.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 528 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1808934623101).

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення № 7 у будинку АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1808934623101), здійснену на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 24 березня 2021 року.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 1 у будинку АДРЕСА_5 , укладений 24.03.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 528 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 576369323101).

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення № 1 у будинку АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 576369323101), здійснену на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 24 березня 2021 року.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 16 лютого 2021 року легкового універсалу - VOLKSWAGEN CARAVELLE, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (який наразі має номерний знак НОМЕР_2 ), укладений між ПЕРШОЮ ФІЛІЄЮ ПП «КОРІНТІЯ», що діяло за дорученням ОСОБА_1 на підставі договору комісії № 6413/21/008828 від 16 лютого 2021 року, та ОСОБА_2 .

Скасовано державну реєстрацію права власності на транспортний засіб легковий універсал - VOLKSWAGEN CARAVELLE, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (який наразі має номерний знак НОМЕР_2 ), номер кузову НОМЕР_11 , номер двигуна НОМЕР_12 , за ОСОБА_2 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 16 лютого 2021 року загального вантажного пікапу – VOLKSWAGEN AMAROK, 2017 року випуску, державний номер НОМЕР_4 (який наразі має номерний знак НОМЕР_5 ), укладений між ПЕРШОЮ ФІЛІЄЮ ПП «КОРІНТІЯ», що діяло за дорученням ОСОБА_1 на підставі договору комісії № 6413/21/008826 від 16 лютого 2021 року, та ОСОБА_2 .

Скасовано державну реєстрацію права власності на транспортний засіб загальний вантажний пікап – VOLKSWAGEN AMAROK, 2017 року випуску, державний номер НОМЕР_4 (який наразі має номерний знак НОМЕР_5 ), номер кузову НОМЕР_13 , номер двигуна НОМЕР_14 , за ОСОБА_2 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 16 лютого 2021 року загального легкового-загального пасажирського – VOLKSWAGEN MULTIVAN, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_15 (який наразі має номерний знак НОМЕР_7 ), укладений між ПЕРШОЮ ФІЛІЄЮ ПП «КОРІНТІЯ», що діяло за дорученням ОСОБА_1 на підставі договору комісії № 6413/21/008830 від 16 лютого 2021 року, та ОСОБА_2 .

Скасовано державну реєстрацію права власності на транспортний засіб загальний легковий-загальний пасажирський – VOLKSWAGEN MULTIVAN, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_15 (який наразі має номерний знак НОМЕР_7 ), номер кузову НОМЕР_16 , номер двигуна НОМЕР_17 , за ОСОБА_2 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 16 лютого 2021 року легкового загального пасажирського – FIAT DUCATO, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_8 (який наразі має номерний знак НОМЕР_9 ), укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Скасовано державну реєстрацію права власності на транспортний засіб легковий загальний пасажирський – FIAT DUCATO, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_8 (який наразі має номерний знак НОМЕР_9 ), номер кузову НОМЕР_18 , номер двигуна НОМЕР_19 , за ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви, заяви про забезпечення позову та витрати на проведення судової експертизи в сумі 9 618,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви, заяви про забезпечення позову та витрати на проведення судової експертизи в сумі 9 618,50 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Ситнік Володимира Олександровича,  ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Кузьмич Тетяни Євгенівни подали апеляційні скарги, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про визнання договорів недійсними у повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Ситнік Володимира Олександровича є те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог самостійно застосувавши норми ст.216 ЦК України як наслідок недійсності правочину, а саме скасував державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлові приміщення та транспортні засоби. Презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто уклав договір не отримав згоди на це другого з подружжя. У даній справі відповідачі не заперечували, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 , що саме по собі не може свідчити про недобросовісність ОСОБА_2 під час придбання об`єктів нерухомого та рухомого майна. Суд не врахував, що ОСОБА_2 не знала та не могла знати про наявність у позивачки майнових претензій до ОСОБА_1 стосовно об`єктів нежитлової нерухомості та автомобілів, з огляду на наявність нотаріально посвідчених заяв, які підтверджували згоду позивачки на відчуження даних об`єктів. Отже, суд дійшов помилкових висновків, що ОСОБА_2 діяла недобросовісно, придбаваючи дане майно за договорами купівлі-продажу. Суд не врахував, що фактично шлюбні відносини між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 припинені з червня 2020 року, спільне господарство не ведеться, мешкають окремо майже рік. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28.04.2021 у справі № 333/2419/21 шлюб між сторонами розірвано. Крім того, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про нібито ухилення ОСОБА_1 від проведення почеркознавчої експертизи заяви № 622, в той час як експертиза стосовно встановлення факту підписання даної заяви ОСОБА_3 у справі не призначалася. Відсутня ухвала суду про витребування у ОСОБА_1 оригіналу заяви № 622. Суду надавалися пояснення щодо відсутності у ОСОБА_1 оригіналу вищезазначеної заяви, що призвело до ухвалення необгрунтованого рішення про ухилення ОСОБА_1 від проведення експертизи. Отже, суд безпідставно визнав факт неналежності ОСОБА_3 підпису на заяві № 622 про надання згоди чоловіку на відчуження транспортних засобів посилаючись на ч. 1 ст. 109 ЦПК України.

Узагальненими доводами апеляційної скарги  ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Кузьмич Тетяни Євгенівни є те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог самостійно застосувавши норми ст.216 ЦК України скасувавши державну реєстрацію договорів за ОСОБА_7 як наслідок недійсності правочину, а саме скасував державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлові приміщення та транспортні засоби. На момент придбання апелянтом рухомого та нерухомого майна, що є предметом спору у даній справі, була наявна згода позивачки на відчуження такого майна, оформлена нотаріально. ОСОБА_2 не знала та не могла знати про наявність будь-яких спорів стосовно розпорядження даним майном иіж ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .. Позивачка з червня 2020 року разом з дітьми проживає окремо від чоловіка. Крім того, ОСОБА_2 було відомо, що син забезпечував дружину та дітей, щомісячно надав кошти на їх утримання та розвиток. ОСОБА_2 не було відомо про те, що Позивачка має будь-які майнові претензії стосовно об`єктів нежитлової нерухомості – салонів краси та транспортних засобів VOLKSWAGEN та FIAT, тим паче з огляду на наявність нотаріально оформлених заяв про надання чоловіку згоди на продаж цих об`єктів, а також враховуючи той факт, що син утримував позивачку з дітьми фінансово та виділив їм власну квартиру для проживання. Суд першої інстанції необґрунтовано зазначив про недобросовісність ОСОБА_2 під час придбання майна за договорами купівлі-продажу, посилаючись виключно на наявність сімейних зв`язків між продавцем та покупцем. Позивачем не спростовувалася вартість транспортних засобів, а суд у даній справі не досліджував питання ринкової вартості автомобілів та не встановлював таку вартість. Транспортні засоби та нерухоме майно було придбано ОСОБА_2 за відплатними договорами. Під час придбання майна ОСОБА_2 правомірно очікувала, що після його отримання матиме змогу мирно ним володіти, а тому будь-яке втручання у право на мирне володіння майном покладатиме на неї надмірний тягар та порушуватиме статтю 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Сторони підтвердили перехід права власності на транспортний засіб та відсутність майнових претензій одна до одної. Суд дійшов необґрунтованого висновку про ухилення ОСОБА_1 від проведення почеркознавчої експертизи заяви № 622, враховуючи, що дослідження даної заяви не було предметом призначеної судової почеркознавчої експертизи у справі, а відповідні пояснення щодо відсутності оригіналу даного документа суд не взяв до уваги.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 – адвокат Шоніна О.В. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_2 , її представник, адвокат Кузьмич Т.Є., треті особи приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова Оксана Сергіївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буржинська Дарина Василівна, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, а сме шляхом надсилання повістки-повідомлення в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд» ( т. 6 а.с.85, а.с. 81, а.с. 82, а.с. 86) до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомив. Від представника ОСОБА_2 – адвоката Кузьміч Т.Є на адресу апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, апелянт підтримує вимоги апеляційної скарги т просить суд їх задовольнити (т. 6 а.с. 44-45).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що   Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки ОСОБА_2 її представник - адвокат Кузьмич Т.Є., треті особи були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи ОСОБА_2 реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, клопотала про розгляд справи за їх відсутності, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд  вважає за  потрібне розглянути  справу в даному судовому засіданні за відсутності ОСОБА_2 , третіх осіб

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги  про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень від 24 березня 2021 року, укладеними між  ОСОБА_1  та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що згідно з висновком експерта Київського науково-дослідного інституту  судових експертиз від 25 січня 2024 року № 23916/23-32 рукописний запис  «Лебідь» та підпис від імені « ОСОБА_3 , що міститься на заяві від 15 березня 2021 року, складений від імені ОСОБА_3  про надання згоди чоловіку  ОСОБА_1  на продаж нежитлового приміщення розташованого за адресою -  АДРЕСА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д.В. зареєстрованого в реєстрі за № 618, та нежитлового приміщення за адресо:  АДРЕСА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Буржинською та зареєстрована в реєстрі за  № 619, виконані не  ОСОБА_3 , а іншою особою. Таким чином, оскільки спірне нерухоме майно набуте за спільні кошти під час шлюбу ОСОБА_3 і ОСОБА_1 та є їхньою спільною сумісною власністю, суд дійшов висновку, що неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України і є підставою для визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу цього майна відповідно до статей 203, 215 ЦК України, в порядку ст. 216 ЦК України наслідком недійсності цих договорів є відповідне скасування їх державної реєстрації за ОСОБА_2 , яка може бути застосована судом у даній справі. При цьому суд зауважив, що вказане майно придбала мати відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , яка достеменно знала про належність спірного майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , адже майно було придбано за час їх шлюбу, а докази протилежного матеріали справи не містять, тому в такому разі не можна вважати, що ОСОБА_2 діяла добросовісно.
Визначаючи недійсними договори купівлі-продажу від 16 лютого 2021 року чотирьох транспортних засобів, які укладені між першою філією ПП « Корінтія», що діяло за дорученням ОСОБА_1 на підставі договорів комісії та ОСОБА_2 та скасовуючи їх державну реєстрацію за ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що оригінал заяви № 622 про надання згоди ОСОБА_3 на відчуження транспортних засобів на виконання ухвали суду від 31 січня 2023 року про витребування доказів від підприємства, що укладало договори купівлі-продажу транспортних засобів, а саме першої філії ПП «Корінтія», яке діяло за дорученням ОСОБА_1 на підставі укладених з ним договорів комісії, суду наданий не був у зв`язку із її відсутністю, твердження відповідача ОСОБА_1 , адвоката Ситнік В.О. про відсутність у ОСОБА_1 оригіналу заяви № 622 жодними доказами не підтверджено, відтак вказані обставини, на переконання суду, є достатніми для висновку щодо ухилення ОСОБА_1 від проведення почеркознавчої експертизи заяви № 622, з огляду на що, суд вважав можливим визнати факт, що заяву № 622, яка була посвідчена приватним нотаріусом Буржинською Д.В. у той же день 15 березня 2021 року, що і заяви № 618, №619, щодо яких експертизою встановлено неналежність наявних у ній підписів ОСОБА_3 , позивачка ОСОБА_3 також не підписувала, та відповідно, згоди на відчуження транспортних засобів не надавала. Оскільки транспортні засоби набуті за спільні кошти під час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та є їхньою спільною сумісною власністю, суд також визнав ці договори купівлі-продажу транспортних засобів недійсними відповідно до статей 203, 215 ЦК України. При цьому, суд першої інстанції послався на положення ст. 109 ЦПК України, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про одруження серії НОМЕР_20 від 30 грудня 1998 року, видане Відділом реєстрації актів громадянського стану міської ради м. Запоріжжя, 30 грудня 1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб, актовий запис №1329 (т. 1 а.с. 9).

Шлюб було розірвано рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2021 року у справі № 333/2419/21. Дане рішення є в загальному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень. 

Від шлюбу ОСОБА_3 і ОСОБА_1 мають трьох неповнолітніх дітей:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_21 від 02 лютого 2009 року, видане Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №738 (т. 1 а.с. 10). ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_22 від 18 вересня 2008 року, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва, актовий запис №2953 (т. 1 а.с. 11). ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_23 від 11 лютого 2010 року, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва, актовий запис №506 (т. 1 а.с. 12).

У період перебування в шлюбі подружжям було придбане, зокрема, таке майно: 

-23.03.2007 квартира АДРЕСА_1 , яка була переведена у нежитлове приміщення № 1 – салон краси, за договором купівлі-продажу квартири, укладеним між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 як продавцями та ОСОБА_1 як покупцем (т. 1 а.с. 29-31);
 
-22.10.2007 квартира АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу квартири, укладеним між ОСОБА_11 як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем (т. 1 а.с. 32-35) та 14.11.2017 квартиру АДРЕСА_3 за договором купівлі-продажу квартири, укладеним між ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 як продавцями та ОСОБА_1 як покупцем (т. 1 а.с. 36-40), які були об`єднані та у подальшому переведені у нежитлове приміщення літ. А-2 салону краси, приміщення № 7 (т. 1 а.с. 45-48);
 
-14.03.2008 автомобіль - легковий універсал - VOLKSWAGEN CARAVELLE, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (попередній номерний знак), НОМЕР_2 (теперішній номерний знак), зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 109–112); 
 
-02.07.2017 автомобіль - загальний вантажний пікап – VOLKSWAGEN AMAROK, 2017 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , НОМЕР_4 (попередні номерні знаки), НОМЕР_5 (теперішній номерний знак), зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 25-27, 113–116); 
 
-Автомобіль загальний легковий-загальний пасажирський – VOLKSWAGEN MULTIVAN, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_6 (попередній номерний знак), НОМЕР_7 (теперішній номерний знак), зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 49); 
 
-30.10.2018 автомобіль – легковий загальний пасажирський – FIAT DUCATO, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_8 (попередній номерний знак), НОМЕР_9 (теперішній номерний знак), зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 50-51).

 
Між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено такі договори, на підставі яких вищезазначене майно вибуло із власності ОСОБА_1 у власність ОСОБА_2 :
 
договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 7 у будинку АДРЕСА_4 , укладений 24.03.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1808934623101) (т. 1 а.с. 108, 188–189); 
 
договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 1 у будинку АДРЕСА_5 , укладений 24.03.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 576369323101) (т. 1 а.с. 107, т. 2 а.с. 2–3);
 
договір купівлі-продажу транспортного засобу від 16.02.2021 легкового універсалу - VOLKSWAGEN CARAVELLE, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (який наразі має номерний знак НОМЕР_2 ), укладений між ПЕРШОЮ ФІЛІЄЮ ПП «КОРІНТІЯ», що діяло за дорученням ОСОБА_1 на підставі договору комісії № 6413/21/008828 від 16.02.2021, та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 178); 
 
договір купівлі-продажу транспортного засобу від 16.02.2021 загального вантажного пікапу – VOLKSWAGEN AMAROK, 2017 року випуску, державний номер НОМЕР_4 (який наразі має номерний знак НОМЕР_5 ), укладений між ПЕРШОЮ ФІЛІЄЮ ПП «КОРІНТІЯ», що діяло за дорученням ОСОБА_1 на підставі договору комісії № 6413/21/008826 від 16.02.2021, та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 151); 
 
договір купівлі-продажу транспортного засобу від 16.02.2021 загального легкового-загального пасажирського – VOLKSWAGEN MULTIVAN, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_15 (який наразі має номерний знак НОМЕР_7 ), укладений між ПЕРШОЮ ФІЛІЄЮ ПП «КОРІНТІЯ», що діяло за дорученням ОСОБА_1 на підставі договору комісії № 6413/21/008830 від 16.02.2021, та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 141); 
 
договір купівлі-продажу транспортного засобу від 16.02.2021 легкового загального пасажирського – FIAT DUCATO, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_8 (який наразі має номерний знак НОМЕР_9 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 168).

 
02 серпня 2023 року ухвалою суду частково задоволено клопотання представника позивачки, у справі  призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, на вирішення якої поставлено такі питання:
1.Чи виконано від імені ОСОБА_3 підпис і рукописний текст « ОСОБА_3 » у заяві про надання згоди чоловіку на продаж нежитлового приміщення, салону краси, розташованого за адресою: АДРЕСА_7 , посвідченої 15 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д.В. та зареєстрованої в реєстрі за № 619 самою ОСОБА_3 або іншою особою?
2.Чи виконано підпис і рукописний текст « ОСОБА_3 » від імені ОСОБА_3 у заяві про надання згоди чоловіку на продаж нежитлового приміщення, салону краси, розташованого за адресою: АДРЕСА_7 , посвідченої 15 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д.В. та зареєстрованої в реєстрі за № 619 під впливом збиваючих факторів (природних, штучних)?
3.Чи виконано від імені ОСОБА_3 підпис і рукописний текст « ОСОБА_3 » у заяві про надання згоди чоловіку на продаж нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , посвідченої 15 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д.В. та зареєстрованої в реєстрі за № 618 самою ОСОБА_3 або іншою особою?
4.Чи виконано підпис і рукописний текст « ОСОБА_3 » від імені ОСОБА_3 у заяві про надання згоди чоловіку на продаж нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , посвідченої 15 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д.В. та зареєстрованої в реєстрі за № 618 під впливом збиваючих факторів (природних, штучних)?
В задоволенні іншої частини вимог клопотання відмовлено.
Проведення експертизи доручене судовим експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Оплату за проведення експертизи покладено на позивача ОСОБА_3 (а.с. 89, 90-92 т. 3).
Отже, з метою перевірки вказаних обставин, ухвалою суду від 02.08.2023 у справі призначено почеркознавчу експертизу щодо заяв №№ 618, 619 з метою встановлення, чи рукописний запис « ОСОБА_3 » та підпис від імені ОСОБА_3 , позивачкою або іншою особою.

Згідно з висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 25.01.2024 № 23916/23-32, рукописний запис « ОСОБА_3 » та підпис від імені ОСОБА_3 , що містяться у заяві від 15.03.2021, складений від імені ОСОБА_3 /про надання згоди чоловіку ОСОБА_1 на продаж нежитлового приміщення (літ. А-2), салону краси, розташованого за адресою: АДРЕСА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д.В. та зареєстрований в реєстрі за № 618, виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою. Рукописний запис « ОСОБА_3 » та підпис від імені ОСОБА_3 , що містяться у заяві від 15.03.2021, складений від імені ОСОБА_3 про надання згоди чоловіку ОСОБА_1 на продаж нежитлового приміщення (літ. А-2), салону краси, розташованого за адресою: АДРЕСА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д.В. та зареєстрований в реєстрі за № 618, виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою під впливом на процес письма штучних збиваючих факторів, а саме – з наслідуванням відповідно почерку та підпису ОСОБА_3 . Рукописний запис « ОСОБА_3 » та підпис від імені ОСОБА_3 , що містяться у заяві від 15.03.2021, складений від імені ОСОБА_3 /про надання згоди чоловіку ОСОБА_1 на продаж нежитлового приміщення, салону краси, розташованого за адресою: АДРЕСА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д.В. та зареєстрований в реєстрі за № 619, виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою. Рукописний запис « ОСОБА_3 » та підпис від імені ОСОБА_3 , що містяться у заяві від 15.03.2021, складений від імені ОСОБА_3 /про надання згоди чоловіку ОСОБА_1 на продаж нежитлового приміщення, салону краси, розташованого за адресою: АДРЕСА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д.В. та зареєстрований в реєстрі за № 619, виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою під впливом на процес письма штучних збиваючих факторів, а саме – з наслідуванням відповідно почерку та підпису ОСОБА_3 (т. 3 а.с. 176–188).

У судовому засіданні за клопотанням представника ОСОБА_1 було допитано судового експерта ОСОБА_15 , якою складено вищезазначений висновок, з метою його роз`яснення, зокрема, щодо питань, наведених у клопотанні представника відповідача- ОСОБА_1 (т. 5 а.с. 1–4).
Експерт ОСОБА_15 у судовому засіданні 25.03.2025 надала пояснення, що у вказаному висновку було допущено такі описки: на аркуші 7 висновку в розділі «Дослідження» помилково зазначено «…Друкований текст заповіту..» замість вірного «Друкований текст заяви»; на аркуші 10 висновку в останньому абзаці пропущене слово «збіжності», у зв`язку з чим слід вважати, що при порівнянні почерку, яким виконані досліджувані рукописні записи зі зразками почерку ОСОБА_3 були встановлені збіжності темпу, розміру, форми та напрямку лінії письма у рядку, розміщення елементів письмових знаків відносно бланкового рядка і окремих ознак почерку, що відмічені відповідними стрілками з цифровими позначками на Рис. 5-19 ілюстративної таблиці, та наведено їх перелік; у вказаній ілюстративній таблиці синіми стрілками позначені розбіжні ознаки, а червоним – збіжні ознаки; на аркуші 14 висновку зазначено про встановлення 6 збіжних ознак і 14 розбіжних ознак. Також експерт пояснила, що у ОСОБА_3 зовсім інша будова почерку, аніж почерк у досліджуваних заявах, в яких почерк схожий на почерк її чоловіка. Вказала, що на аркуші 5 висновку наведені окремі приклади, хоча аналізувались усі надані зразки, оскільки фізично не є можливим навести у висновку всі надані зразки. Щодо експериментальних зразків, які були надані на порівняння судом, сумніви у тому, що ці експериментальні зразки складались саме ОСОБА_3 відсутні. Якби такі сумніви були встановлені, то експерт би надіслала до суду відповідний запит.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)). 

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Відповідно до частин першої та другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Згідно з частиною четвертою статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) зазначила, що "згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину. Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. 

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна. Велика Палата Верховного Суду вважає, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначеного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16. Сформульовані вище висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, наведеного в зазначеній постанові, шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором".

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) розвиваючи висновок, сформульований у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна і транспортних засобів як такі, що вчинені без згоди ОСОБА_3 , які є спільною сумісною власністю подружжя. Позивачка стверджує, що заяви, посвідчені від її імені 15.03.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д.В. за реєстровими №№ 618, 619, 622, якими позивачка нібито надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_1 на відчуження всього майна, що є предметом поділу майна подружжя, вона не підписувала і у місті Києві 15.03.2021 не перебувала, до вказаного нотаріуса не зверталась. 

 
З метою перевірки вказаних обставин, ухвалою суду від 02.08.2023 у справі призначено почеркознавчу експертизу щодо заяв №№ 618, 619 з метою встановлення, чи рукописний запис « ОСОБА_3 » та підпис від імені ОСОБА_3 , зроблено позивачкою або іншою особою.

Згідно з висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 25.01.2024 № 23916/23-32, рукописний запис « ОСОБА_3 » та підпис від імені ОСОБА_3 , що містяться у заяві від 15.03.2021, складений від імені ОСОБА_3 про надання згоди чоловіку ОСОБА_1 на продаж нежитлового приміщення (літ. А-2), салону краси, розташованого за адресою: АДРЕСА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д.В. та зареєстрований в реєстрі за № 618, виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою. Рукописний запис « ОСОБА_3 » та підпис від імені ОСОБА_3 , що містяться у заяві від 15.03.2021, складений від імені ОСОБА_3 /про надання згоди чоловіку ОСОБА_1 на продаж нежитлового приміщення (літ. А-2), салону краси, розташованого за адресою: АДРЕСА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д.В. та зареєстрований в реєстрі за № 618, виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою під впливом на процес письма штучних збиваючих факторів, а саме – з наслідуванням відповідно почерку та підпису ОСОБА_3 . Рукописний запис « ОСОБА_3 » та підпис від імені ОСОБА_3 , що містяться у заяві від 15.03.2021, складений від імені ОСОБА_3 /про надання згоди чоловіку ОСОБА_1 на продаж нежитлового приміщення, салону краси, розташованого за адресою: АДРЕСА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д.В. та зареєстрований в реєстрі за № 619, виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою. Рукописний запис « ОСОБА_3 » та підпис від імені ОСОБА_3 , що містяться у заяві від 15.03.2021, складений від імені ОСОБА_3 /про надання згоди чоловіку ОСОБА_1 на продаж нежитлового приміщення, салону краси, розташованого за адресою: АДРЕСА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д.В. та зареєстрований в реєстрі за № 619, виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою під впливом на процес письма штучних збиваючих факторів, а саме – з наслідуванням відповідно почерку та підпису ОСОБА_3 (т. 3 а.с. 176–188).

Отже, зазначеним висновком експертизи та поясненням експерта ОСОБА_15 в судовому засіданні встановлено, що заяви від 15.03.2021 про надання згоди ОСОБА_3 на відчуження ОСОБА_1 нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, що посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д.В. за реєстровими №№ 618, 619, підписані не ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_3 , тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вищезазначене нерухоме майно було придбано ОСОБА_3 і ОСОБА_1 у шлюбі за спільні кошти подружжя, оскільки презумпція спільності такого майн ОСОБА_1 в судовому засіданні не спростована, а тому його відчуження ОСОБА_1 мала відбутися за згодою ОСОБА_3 , якої вона не надавала.

        При цьому, вказане майно придбала мати відповідача ОСОБА_1  – ОСОБА_2 , яка зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, тобто її сину та його дружині, які тривалий час перебували у шлюбі, а тому не можна вважати, що в такому разі вона діяла добросовісно .

Посилання ОСОБА_2 на те, що остання не знала, що спірне нерухоме майно було спільною сумісною власністю подружжя не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_2 є матір`ю відповідача ОСОБА_1 і при наймі не могла не знати про належність її сину і позивачці спірного нерухомого майна, яке придбано ними у шлюбі. Оскільки доказів того, що зазначене майно було особистою власністю її сина, остання суду не надала.

З огляду на зазначене, є обгрунтовними висновки суду першої інстанції, що оскільки спірне нерухоме майно – нежитлове приміщення № 7 у будинку АДРЕСА_4 , та нежитлове приміщення № 1 у будинку АДРЕСА_5 набуто за спільні кошти під час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та є їх спільною сумісною власністю, тому неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог ст. ст. 60, 61, 63 СК України і є підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна, укладених 24 березня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчених приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., зареєстрованих в реєстрі за № 528., оскільки зазначені правочини вчинені ОСОБА_1 без необхідних повноважень на укладення таких правочинів.

Разом із тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування як наслідку недійсності договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 24 березня 2021 року, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчених приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С.скасування державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за відповідачем ОСОБА_2 в порядку ст. 216 ЦК України.

Тлумачення абзацу 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України свідчить, що суду надається можливість самостійно застосувати правові наслідки недійсності тільки нікчемного правочину.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. 

У постанові Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 визначено, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі ( учасники спірних правовідносин). та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Аналіз матеріалів свідчить, що ОСОБА_3 не просила застосувати наслідки недійсності оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 24 березня 2021 року, тому в цій частині колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обгрунтовані, оскаржуване рішення в цій частині слід скасувати. 

Крім того, слід також зауважити, що рішення суду про визнання договору недійсним в силу вимог частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою до внесення відповідних записів до державного реєстру.

         Що стосується висновків суду першої інстанції про визнання недійсними  договорів купівлі - продажу транспортних засобів від 16 лютого 2021 року, укладеними між  першою Філією ПП «Корінтія», що діяло за дорученням ОСОБА_1 на підставі договорів комісії від 16.02.2021 та ОСОБА_2 , то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Так в матеріалах даної справи наявна копія заяви нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Буржинською Д.В. 15 березня 2023 року за реєстровим № 622 про надання ОСОБА_3 згоди ОСОБА_1 на продаж транспортних засобів ( т. 2 а.с. 64).

Нотаріус Буржинська Д.В. на виконання ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2022 року підтвердила, що нею було придбано бланк нотаріального документа НМН 361157, на якому викладено заяву за реєстровим № 622, а також надала суду засвідчену в установленому законом порядку копію реєстру вчинення нотаріальних дій із записом нотаріальної дії з посвідчення заяви від імені ОСОБА_3 за реєстровим № 622 від 15 березня 2021 року ( т. 2 а.с. 171-173).

В оскаржуваному рішенні суд дійшов висновку щодо ухилення ОСОБА_1 від проведення почеркознавчої експертизи заяви № 622, з огляду на що, суд визнав той факт, що заяву № 622, яка була посвідчена приватним нотаріусом Буржинською Д.В. у той же день 15 березня 2021 року, що і заяви №№ 618, 619, щодо яких експертизою встановлено неналежність наявних у ній підписів ОСОБА_3 , позивачка ОСОБА_3 також не підписувала, та відповідно, згоди на відчуження транспортних засобів не надавала. Отже, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо ухилення ОСОБА_1 від проведення експертизи і послався на положення частини першої статті 109 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також, яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза було призначена, або відмовити у його визнанні.

Водночас ухвалою суду від 02 серпня 2023 року було частково задоволено клопотання представника позивача - адвоката Шоніної О.В. про призначення судової почеркознавчої експертизи. Призначено у справі експертизу на вирішення якої поставлено питання щодо виконання від імені ОСОБА_3 або іншою особою підпис і рукописний текст « ОСОБА_3 » у заяві про надання згоди чоловіку на продаж нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_5 та за адресою: АДРЕСА_6 , посвідчених 15 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Буржинською Д.В. зареєстрованих в реєстрі за № 619 та за № 618.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про ухилення ОСОБА_1 від проведення почеркознавчої експертизи заяви № 622, в той час як експертиза стосовно встановлення факту підписання даної заяви ОСОБА_3 у справі не призначалася. 

Відсутня ухвала суду про витребування у ОСОБА_1 оригіналу заяви № 622, відсутні факти невиконання процесуальних обов`язків ОСОБА_1 , зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на ОСОБА_1 як учасника судового процесу.

Крім того, оригінал заяви № 622, якою надана згода на продаж транспортних засобів на виконання ухвали суду від 51 січня 2023 року про витребування доказів від Першої філії приватного підприємства «Корінтія», яке діяло за дорученням ОСОБА_1 на підставі укладених із ним договорів комісії, суду наданий не був у зв`язку із її відсутністю на підприємстві, оскільки згідно вимог постанови КМУ від 11 листопада 2009 року № 1200 на комісійну торгівлю приймаються транспортні засоби від власника, про інші заяви на дозвіл в цій постанові не йдеться ( т. 3 а.с. 45).

В суді першої інстанції надавались пояснення представником ОСОБА_1 – адвокатом Ситнік В.О. щодо відсутності у останнього оригіналу вищезазначеної заяви, однак вони були залишені судом без уваги.

Клопотання представником позивача ОСОБА_3 – адвокатом Шоніною О.В. про витребування оригіналу заяви № 622 для проведення експертизи у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буржинської Д.В. не з`являлось та судом не витребувалось.

Отже, суд безпідставно визнав факт неналежності ОСОБА_3 підпису на заяві № 622 про надання згоди ОСОБА_1 на відчуження транспортних засобів.

При цьому, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 – адвоката Шоніної О.В. про призначення почеркознавчої експертизи щодо неналежності ОСОБА_16 підпису на заяві № 622 про надання згоди ОСОБА_1 на відчуження транспортних засобів та одночасно прийшов до висновку щодо ухилення відповідача ОСОБА_1 від подання експертам оригіналу зазначеної заяви, яка судом щодо цього питання призначена не була, тому висновки суду першої інстанції про встановлення факту неналежності ОСОБА_3 підпису на заяві № 622 про надання згоди ОСОБА_1 на відчуження транспортних засобів, оскільки ОСОБА_1 ухилився від надання експертам оригіналу заяви № 622 з посиланням на положення ст. 109 ЦПК України є помилковими.

Водночас з такими висновками суду ОСОБА_3 погодилася, не оскаржила в цій частині рішення суду в апеляційному порядку, не заявляла клопотання перед апеляційним судом про призначення у справі почеркознавчої експертизи в межах строків, передбачених ЦПК України.

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (див. постанову Верховного Суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20).

Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого учасник справи самостійно вирішує чи оскаржувати рішення суду першої інстанції в апеляційному (касаційному) порядку та в яких межах (див. постанови Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 757/42885/19-ц та від 22 листопада 2023 року у справі № 465/6549/16-ц).

Оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо неналежності підпису ОСОБА_3 на заяві № 622 , якою ОСОБА_3 надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_1 на продаж транспортних засобів, нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Буржинською Д.В. 15 березня 2021 року за реєстровим № 622, тому правових підстав вважати, що остання не надала згоду своєму чоловікові на продаж транспортних засобів, немає.

Крім того, нотаріус Буржинська Д.В. на виконання ухвали Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 18 січня 2022 року підтвердила, що нею було придбано бланк нотаріального документа НМН 361157, на якому викладено заяву за реєстровим № 622, а також надала суду засвідчену в установленому законом порядку копію реєстру вчинення нотаріальних дій із записом нотаріальної дії з посвідченням заяви від імені ОСОБА_3 за реєстровим номером № 622 від 15 березня 2021 року, в якому містяться підписи особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії «Лебідь підпис», проте позивачка також не ставила питання перед судом першої інстанції про призначення почеркознавчої експертизи щодо належності цього підпису позивачці ОСОБА_3 на цьому документі.

Отже, правових підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів від 16 лютого 2021 року, які є предметом спору у даній справі, укладеними між Першою Філією ПП «Корінтія», що діяло за дорученням ОСОБА_1 на підставі договорів комісії від 16 лютого 2021 року та ОСОБА_2 , з підстав зазначених в позові немає. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц ( провадження № 14-400цс19) сформовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона, Тому обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона іі не спростовує ( концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Верховний Суд наголошував, що обов`язок суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обгрунтованого рішення.

        Враховуючи, що у матеріалах справи немає беззаперечних, достатніх,  достовірних  та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3  не надавала згоду своєму чоловікові ОСОБА_1  на продаж транспортних засобів, напроти, в матеріалах справи міститься заява, нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буржинською Д.В.. 15 березня 2021 року за реєстровим № 622 про надання позивачкою згоди  ОСОБА_1  на продаж транспортних засобів,  законність  якої позивачкою не спростована, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність правових підстав для визнання вищезазначених договорів купівлі-продажу транспортних засобів недійсними у зв’ язку з відсутності у співвласника  ОСОБА_1  необхідних повноважень для вчинення такого правочину, скасування державної реєстрації права власності на транспортні засоби за ОСОБА_2 .

З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції в цій частині не можна вважати законним та обгрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Аргументи апеляційних скарг в цій частині є обгрунтованими.

Інші доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 , ОСОБА_2 правильність висновків суду першої інстанції в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень від 24 березня 2021 року, укладеними між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не спростовують, на законність рішення в цій частині не впливають, спрямовані на зміну оцінки доказів, які суд обгрунтовано виклав в мотивувальній частині судового рішення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд зробив висновок, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенні, а рішення суду скасуванню в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів від 16 лютого 2021 року, укладеними між першою філією ПП «Корінтія», що діяло за дорученням ОСОБА_1 на підставі договорів комісії від 16 лютого 2021 року та ОСОБА_2 , скасування державної реєстрації права власності на транспортні засоби, нежитлові приміщення та відмови у задоволенні позову в цій частині позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.п. 1), 2), 3). ч. 2 , ч. 13 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з п. п.б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За подання позову ОСОБА_3 сплатила судовий збір у розмірі 6356 грн, що підтверджується квитанцією №50 від 14 квітня 2021 року, заяви про забезпечення позову сплатила судовий збір у розмірі 454 грн, що підтверджується квитанцією №51 від 14 квітня 2021 року, витрати на проведення судової експертизи сплатила у розмірі 12 427 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції №9 від 02 листопада 2023 року (т.1 а.с.1,55, т.3 а.с.149).
За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 9534 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №0.0.4401441979.1 від 09 червня 2025 року (т.5 а.с.93). За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 9534 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №Н377037 від 16 травня 2025 року (т.5 а.с.118). 
Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги та відмови в задоволенні позову в частині чотирьох позовних вимог про визнання  недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів, скасування державної реєстрації права власності на транспортні засоби, на нежитлові приміщення, з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягають до стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви, заяви про забезпечення позову та витрати на проведення судової експертизи в сумі 15615, 00 гривень (6356+454+12 427), з кожного по 7807, 50 грн (15 615:2).
З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_17 підлягають до стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 5448 грн (3632*150%) на кожного. 

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Ситнік Володимира Олександровича,  ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Кузьмич Тетяни Євгенівни – задовольнити частково.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2025 року скасувати в частині задоволення вимог про визнання недійсними: договору купівлі-продажу транспортного засобу від 16 лютого 2021 року легкового універсалу - VOLKSWAGEN CARAVELLE, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , (який наразі має номерний знак НОМЕР_2 ), укладений між першою філією ПП « Корінтія», що діяло за дорученням ОСОБА_1 на підставі договору комісії № 6413/21/008828 від 16 лютого 2021 року та ОСОБА_2 ; договору купівлі-продажу транспортного засобу від 16 лютого 2021 року загального вантажного пікапу – VOLKSWAGEN AMAROK, 2017 року випуску, державний номер НОМЕР_4 (який наразі має номерний знак НОМЕР_5 ), укладений між першою філією ПП «Корінтія», що діяло за дорученням ОСОБА_1 на підставі договору комісії № 6413/21/008826 від 16 лютого 2021 року та ОСОБА_2 ; договору купівлі-продажу транспортного засобу від 16 лютого 2021 року загального легкового-загального пасажирського – VOLKSWAGEN MULTIVAN, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_15 (який наразі має номерний знак НОМЕР_7 ), укладений між першою філією ПП « Корінтія», що діяло за дорученням ОСОБА_1 на підставі договору комісії № 6413/21/008830 від 16 лютого 2021 року та ОСОБА_2 ; договору купівлі-продажу транспортного засобу від 16 лютого 2021 року легкового загального пасажирського – FIAT DUCATO, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_8 (який наразі має номерний знак НОМЕР_9 ), укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на зазначені транспортні засоби; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на нежитлові приміщення № 7 у будинку АДРЕСА_4 , нежитлове приміщення АДРЕСА_1 .

Ухвалити нове рішення в частині вказаних вимог про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви, заяви про забезпечення позову та витрати на проведення судової експертизи в сумі 15615, 00 гривень, з кожного по 7807, 50 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 ОСОБА_2 судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційних скарг у розмірі 5448, 99 гривень на кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повна постанова складена 02 жовтня 2025 року.
Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кухар С.В. 	Поляков О.З.