ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року 
м. Черкаси   

Справа № 705/2627/23		
Провадження № 22-ц/821/1806/25		
Категорія: 310000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Карпенко О.В.
суддів            Фетісової Т.Л., Новікова О.М. 
за участю секретаря: Руденко А.О. 

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 , 
представник позивача: адвокат Гейко Василь Анатолійович,
відповідач:  ОСОБА_2 ,
представник відповідача: адвокат Яроміч Ольга Володимирівна, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в режимі відеоконференції  апеляційну скаргу представника   ОСОБА_1 - адвоката Гейка Василя Анатолійовича на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 серпня 2025 (ухвалене під головуванням судді Єщенко О.І. в приміщенні Уманського міськрайонного суду Черкаської області) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільним майном подружжя, скасування права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

23 травня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільним майном подружжя, скасування права власності на нерухоме майно.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у 1958 році вона уклала шлюб з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та проживала разом з ним до самої його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Позивачка вказує, що з 1984 року разом зі своїм чоловіком приймала участь у внесенні пайових внесків до Уманського міського житлово-будівельного кооперативу № 11 при будівництві будинку АДРЕСА_1 . 
Право власності на вищевказану квартиру вона отримала разом зі своїм покійним чоловіком ОСОБА_3 у 1992 році. 
Державна реєстрація права власності на квартиру була проведена 07.08.2019 державним реєстратором Виконавчого комітету Уманської міської ради Черкаської області Ковбасюк А.П.
Вказує, що вона має законні підстави для звернення до суду із позовом про розподіл спільного майна подружжя. 
Вважає, що половина майна, набутого під час подружнього життя з ОСОБА_3 , належить їй.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_3 .
Після його смерті, зазначає позивачка, вона постійно проживала в їх спільній квартирі, а отже фактично прийняла спадщину, залишену після чоловіка та постійно користувалась нею.
На підставі викладеного, вищезазначена квартира належить їй та її покійному чоловіку на праві спільної сумісної власності.
У квітні 2023 року, будучи в похилому віці, вона вирішила документально оформити своє право власності на належну їй квартиру АДРЕСА_2 . Державний нотаріус Уманського міського нотаріального округу Кравець Г.В. повідомила їй про належність вищевказаної квартири її онуці ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 19.08.2019, про який їй нічого не було відомо.
Вказує, що спадкоємцями ОСОБА_3 , окрім неї як дружини, є його син ОСОБА_4 , який на сьогоднішній день не претендує на майно, залишене після смерті батька.
З урахуванням наведеного, позивач просить суд ухвалити рішення, яким скасувати право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 ;
визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що вимога позивача про скасування права власності відповідача на спірну квартиру без заявлення вимоги про визнання договору дарування квартири недійсним суперечить вимогам законодавства. Водночас, суд врахував, що договір дарування спірної квартири від 19.08.2019 було укладено за нотаріально підтвердженої згоди позивача, що спростовує як її доводи, так і доводи її представника про те, що вона не знала про договір дарування та не підписувала жодних документів. Показами свідків також не підтверджено підстав для скасування права власності відповідача на квартиру.
Суд вважав за необхідне зазначити, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19, від 02.04.2020 у справі № 910/7160/19, від 01.07.2021 у справі № 910/7029/20, від 29.08.2023, від 26.04.2024 у справі № 922/1767/22.
Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог про скасування права власності відповідача на квартиру АДРЕСА_2 , суд також не вбачав підстав для задоволення вимог позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаної квартири, оскільки майно на законних підставах належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 25 серпня 2025 року через засоби поштового зв`язку, представник ОСОБА_1  -  адвокат  Гейко В.А., вважаючи оскаржуване рішення необгрунтованим, ухваленим з неправильним застосування норм матеріального права, при неповному з`ясуванні усіх обставин справи та без належної оцінки наявним в матеріалах справи доказах, просив скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 серпня 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що в судовому засіданні встановлено придбання квартири АДРЕСА_2 позивачем та її чоловіком ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка належала їм на праві спільної сумісної власності і вказаний факт визнано відповідачем.
Спірна квартира є єдиним житлом позивача. Після укладення договору дарування позивач та її покійний чоловік продовжували проживати у своїй квартирі. При цьому, відповідач ніколи у вказаній квартирі не проживала та не утримувала в ній своїх речей, комунальні послуги не сплачувала.
Укладенню договору дарування передувала домовленість покійного чоловіка та відповідачки про його та позивача довічне утримання останньою, оскільки вони були людьми похилого віку, мали ряд захворювань та потребували матеріальної допомоги.
Позивачка вказує, що при документальному оформленні договору дарування позивач мала б виступити в договорі однією із його сторін, оскільки половина оспорюваної квартири належить позивачу на праві спільної сумісної власності, як дружині титульного власника квартири.
Після смерті чоловіка вона продовжувала проживати у спірній квартирі, проте, з квітня 2023 року відповідач заявила до неї вимогу про залишення квартири та її переїзд у будинок для літніх людей.
У листопаді 2023 року її було знято з реєстрації у вказаній квартирі, а у жовтня 2024 року за заявою відповідача було припинено розподіл електричної енергії до спірної квартири.
Також відповідачем вчинялись інші дії, які свідчать про її недобросовісність у виконанні її договірних зобов`язань.
Вказує, що в своїх позовних вимогах позивач просить суд визнати право власності на частину вищевказаної квартири, враховуючи волю покійного чоловіка про передачу належного йому майна своїй онучці ОСОБА_2 . 

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 23 вересня 2025 року, представник ОСОБА_2 – адвокат Яроміч О.В., вважаючи оскаржуване рішення законними та обгрунтованими, а доводи апеляційної скарги – необгрунтованими, просила апеляційну скаргу сторони позивача залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 серпня 2025 року залишити без змін.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з наявних матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 82 роки у місті Умань Черкаської області помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим (повторно) 22.11.2022 Уманським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Після смерті ОСОБА_3 спадкова справа не відкривалась, що підтверджується Витягом зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 72502602 від 17.05.2023.
Відповідно до Договору дарування квартири від 19 серпня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Імбері Я.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1873, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безоплатно передав у власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , квартиру під номером АДРЕСА_2 .
Згідно з п. 1.2 Договору дарування квартири, зазначена квартира є приватною власністю дарувальника та належить йому на підставі Довідки про членство особи у кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі за № 28, виданої 06.12.1992 Уманським міським житлово-будівельним кооперативом № 11. Державна реєстрація прав проведена ОСОБА_5 , державним реєстратором Виконавчого комітету Уманської міської ради Черкаської області 07.08.2019, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1892121071108, номер запису про право власності: 32781236.
Згідно з довідкою, виданою 16.08.2019 Виконавчим комітетом Уманської міської ради Черкаської області, за адресою відчужуваної квартири зареєстрованих осіб, крім ОСОБА_1 , 1937 р.н., та ОСОБА_3 , 1939 р.н., в т.ч. малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб та осіб, які б мали права користування цією квартирою, немає. Обдаровувана повідомила про те, щоб ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і надалі перебували на реєстраційному обліку за вказаною адресою (п. 5.3 Договору дарування квартири).
Відповідно до п. 5.4 Договору дарування квартири, дарувальник надав заяву про згоду другого подружжя на дарування ОСОБА_2 та укладення договору дарування, справжність підпису на якій засвідчено Імбері Я.С., приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області 19.08.2019 за реєстровим № 1872, яка зберігається у справах нотаріуса, що посвідчує цей договір.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дійсно зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_3 , з 29.09.2006 по даний час, що підтверджується довідкою № 36 від 17.05.2023 за підписом голови Житлово-будівельного кооперативу № 11.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала, що позивач є її сусідкою та жителькою будинку, в якому вона є головою. Вона давно проживає в будинку АДРЕСА_1 . З 1987 року у будинку проживала позивач із своїм чоловіком ОСОБА_3 , тобто позивач проживає у будинку 37 років. ОСОБА_3 помер у 2022 році. Вона особисто не знала що і як дарувалося. 07.05.2023 позивач звинуватила відповідача, що та не доглядає та все забрала. Відповідач через декілька днів принесла документи на квартиру, які підтверджують, що з 2019 року вона є власником. Вона є головою з 2018 року і до цього часу їй ніхто не повідомляв про зміну власника квартири. Усі платежі були від ОСОБА_3 .
У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показав, що є сином позивача ОСОБА_1 та покійного ОСОБА_3 29.01.1987 батьки почали разом проживати у квартирі АДРЕСА_2 . Він теж там проживав. Про те, що квартира була переоформлена по договору дарування на ОСОБА_2 , він не знав до 2021 року, під час підписання такого договору він не був присутній. Йому особисто батько не казав про оформлення такого договору. Був присутній, коли у березні 2022 року батько сказав матері про те, що квартира вже належить ОСОБА_2 . Мати в той час нічого не зрозуміла та сказала, що потім розберемося. Пенсійна картка у мами була, однак всі кошти знімала онука. Після чого він оформив все так, що поштарка приносила пенсію. До мами він приїжджав через день із серпня 2022 року по серпень 2023 року. Між ними зі співмешканцем племінниці у листопаді 2022 року та 21.09.2023 після судового засідання були бійки, приїжджала поліція. Йому мати казала, що ніде не була, не розписувалася та нічого не знає. На даний час його мати зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, виходячи з наступного.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України), спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України).
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, що передбачено частиною першою статті 358 ЦК України.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Подібні положення викладені у частині третій статті 368 ЦК України.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.
Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме в момент вчинення правочину.
За вимогами частин першої-третьої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.
Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
У постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 65 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши, що сторонами не заперечувався факт набуття квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період перебування у шлюбі та врахувавши, що договір дарування спірної квартири від 19.08.2019 було укладено за нотаріально підтвердженої згоди позивача, суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі, так як позовні вимоги позивача про скасування права власності відповідача на спірну квартиру без заявлення вимоги про визнання договору дарування квартири недійсним, суперечать вимогам законодавства.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, зазначено, що пред`явлення позову стороною договору або іншою (зацікавленою) особою про визнання недійсним договору є виправданим та ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном.
Оскільки позивач вимоги про визнання договору дарування спірної квартири не заявляла, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання за нею права власності на частину спірної квартири, оскільки майно на законних підставах належить на праві власності ОСОБА_2 .
Отже, суд першої інстанції при вирішення даної справи, вірно рахував надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог та встановив, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав та інтересів у суді, дійшов вірного висновку, що позов не підлягає до задоволення.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що така відмова не позбавляє позивачку права звернутися до суду з метою захисту її порушених прав із належним позовом.
Доводи апеляційної скарги, що при документальному оформленні договору дарування позивач мала б виступити в договорі однією із його сторін, оскільки половина оспорюваної квартири належить позивачу на праві спільної сумісної власності, як дружині титульного власника квартири, відхиляються колегією суддів, оскільки на момент розгляду даної справи договір дарування від 19.08.2019 є дійсним і відповідач на підставі даного договору є власником спірної квартири.
Також є необгрунтованими доводи апеляційної скарги, що укладенню договору дарування передувала домовленість покійного чоловіка та відповідачки про його та позивача довічне утримання ОСОБА_2 , враховуючи їх похилий вік, наявність ряду захворювань та потребування матеріальної допомоги, яка відповідачкою не була дотримана, оскільки договір дарування не є договором довічного утримання та не є договором зобов`язального характеру.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а фактично зводяться до незгоди позивача із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
За наведених підстав, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, не вбачає.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гейка Василя Анатолійовича – залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільним майном подружжя, скасування права власності на нерухоме майно – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча                                                                          О.В. Карпенко

Судді                                                                         О.М Новіков

                                                                               Т.Л. Фетісова

/ повний текст постанови суду виготовлений 07 листопада 2025 року/