Справа № 161/5862/25 	Головуючий у 1 інстанції: Шестернін В. Д. 	
Провадження № 22-ц/802/879/25  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
26 вересня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 травня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2025 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі – АТ «А-Банк») звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 05 жовтня 2023 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № АВН0СТ155101696494375490, який складається із заяви клієнта та графіку погашення кредиту.
Позивач зазначав, що він свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі 24 000 грн строком на 36 місяців, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 85% річних.
Однак, відповідач порушив свої зобов`язання за кредитним договором, кредит не повернув, проценти за користування ним не сплатив, через що у нього станом на 30 березня 2025 року утворилася заборгованість у розмірі 45591 грн 48 коп., з них: 24000 грн - тіло кредиту, 22591 грн 48 коп. - проценти за користування кредитом.
Враховуючи наведене, АТ «А-Банк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № АВН0СТ155101696494375490 у розмірі 45 591 грн 48 коп., а також понесені по справі судові витрати зі сплати судового збору.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 травня 2025 року позов АТ «А-Банк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «А-Банк» заборгованість за кредитним договором № АВН0СТ155101696494375490 від 05 жовтня 2023 року у розмірі 30795 грн 76 коп., з яких: 4853 грн 91 коп. - тіло кредиту, 25941 грн 85 коп. - проценти за користування кредитом.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» судовий збір у розмірі 1 601 грн.
Не погодившись із даним рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог, позивач АТ «А-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило оскаржуване рішення суду скасувати в оскаржуваній частині та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову, а також стягнути з відповідача на свою користь понесені по справі судові витрати зі сплати судового збору в суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує, що судом неправомірно відмовлено у достроковому стягненні всієї заборгованості з посиланням на ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки в даному випадку застосовуються умови кредитного договору. Так, перед отриманням кредиту відповідач був ознайомлений з Паспортом споживчого кредиту, в п. 6 (додаткові умови) якого було зазначено, що в разі наявності заборгованості у клієнта із сплати щомісячного мінімального платежу понад 90 днів, банк має право достроково розірвати кредитний договір та здійснити дії, направлені на погашення залишку заборгованості, що виникла при користуванні клієнтом послугою «Швидка готівка». Умовами кредитного договору не передбачено обов`язкового повідомлення позичальника про дострокове погашення кредиту, оскільки у даному випадку банк з даною вимогою звернувся вже у суді, а відповідач знав, що він порушив вимоги кредитного договору, оскільки мав графік погашення кредиту.
Відзив на апеляційну скаргу відповідач не подав.
Справа розглянута апеляційним судом у порядку письмового провадження, без виклику та повідомлення учасників справи, відповідно до приписів ч.1 ст.369 ЦПК України, зважаючи на ціну даного позову. 
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що 05 жовтня 2023 року ОСОБА_1 , будучи клієнтом банку, підписав за допомогою електронного підпису заяву № АВН0СТ155101696494375490, в якій (п. 18) погодився з тим, що ця заява з доданими документами становить кредитний договір за послугою «Швидка готівка» (а.с.8, 9).
Основні умови кредитування відповідно до цього кредитного договору:
- мета отримання кредиту - придбання товару/здійснення платежу/оплата послуг (п. 3);
- сума кредиту - 24 000 грн (п. 4);
- строк кредиту - 36 місяців, з 05 жовтня 2023 року по 04 жовтня 2026 року включно (п. 5);
- процентна ставка (фіксована) - 85% на рік (п. 6);
- розмір щомісячного ануїтетного платежу – 1881,36 грн (п. 8);
- номер платіжної картки, що є доступом до поточного рахунку, на який зараховується сума кредиту - 4323387011912105 (п. 9).
Загальна вартість кредиту відповідно до п. 10 умов договору становить 67 729,36 грн.
05 жовтня 2023 року ОСОБА_1 та АТ «А-Банк» підписали Таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка містить графік погашення кредиту (а.с.9).
АТ «А-Банк» 05 жовтня 2023 року надало (перерахувало) відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 24 000 грн, що підтверджується меморіальним ордером № TR.33020602.41779.65455 (а.с.10 зворот).
Згідно із наданою позивачем випискою за кредитом за цим договором ОСОБА_1 погасив заборгованість у розмірі 1187,36 грн 06 листопада 2023 року (а.с.11).
За розрахунком заборгованість відповідача за кредитним договором № АВН0СТ155101696494375490 від 05 жовтня 2023 року становить 46591 грн 48 коп., з них: 24000 грн - тіло кредиту, 22591 грн 48 коп. - проценти за користування кредитом.
Як установлено судом, відповідач контррозрахунку заборгованості чи доказів її відсутності не подав.
За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України).
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
За приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним у письмовій формі.
З огляду на зазначені норми права Верховний Суд у своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19.
За ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства чи за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. 
У постанові Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20 був сформульований правовий висновок, відповідно до якого учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ у таких формах: оригінал; електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом. 
На підтвердження укладення кредитного договору № АВН0СТ155101696494375490 від 05 жовтня 2023 року ОСОБА_1 з АТ «А-Банк» позивач надав доказ у паперовій формі. Договір підписаний електронним підписом за допомогою відкритого ключа у відповідності до вимог частин 6 та 8 ст. 11 і ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що відповідач ознайомився та погодився з умовами договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов та уклали в належній формі кредитний договір. 
Отже, підписання відповідачем договору електронним підписом відповідає вимогам чинного законодавства. 
Відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, у повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.
Водночас у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
Частина 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, містила положення про застосування обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а після 10 червня 2017 року на ці правовідносини почала поширюватися ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування».
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. 
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що позивач АТ «Акцент-Банк» не дотримався обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, як це визначено ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», а тому дійшов обґрунтованого висновку, що позивач вправі вимагати стягнення з відповідача лише простроченої заборгованості за кредитним договором. Простроченою заборгованістю відповідача на момент звернення позивача до суду – 30 березня 2025 року, була заборгованість за тілом кредиту та процентами за 17 розрахункових періодів, а саме з 05 жовтня 2023 року по 05 березня 2025 року. Відповідач за вказаний період мав здійснити 17 ануїтетних платежів по 1881 грн 36 коп. кожен на загальну суму 31983 грн 12 коп., з них: 4853 грн 91 коп. - тіло кредиту, 27129 грн 21 коп. - проценти за користування кредитом. 
Оскільки відповідач частково погасив заборгованість у розмірі 1187 грн 36 коп., тобто один ануїтетний платіж, тому суд дійшов правильного висновку, що прострочена заборгованість відповідача за кредитним договором на момент звернення позивача до суду становить 30795 грн 76 коп., з яких: 4853 грн 91 коп. - тіло кредиту, 25941 грн 85 коп. - проценти за користування кредитом, що і підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача. При цьому інша заборгованість відповідача на момент звернення позивача до суду не є простроченою, оскільки дія договору визначена до 04.10.2026 року, у відповідача як позичальника відсутній обов`язок щодо її дострокового повернення, тому суд обґрунтовано вважав, що підстави для задоволення решти позовних вимог у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за кредитним договором, відсутні.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про часткове задоволення позову АТ «Акцент-Банк» є законним та обґрунтованим.
Судом не приймаються до уваги покликання в апеляційній скарзі позивача на те, що суд неправомірно відмовив у достроковому стягненні кредитної заборгованості з посиланням на ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки в даному випадку застосовуються умови кредитного договору, якими не передбачено обов`язкового повідомлення позичальника про дострокове погашення кредиту. Умови договору не містять положень про порядок дострокового стягнення боргу. Разом з тим, умови кредитного договору не можуть суперечити положенням закону, яких позивач не дотримався, звертаючись до суду про стягнення з відповідача усієї суми заборгованості, частина якої на момент звернення позивача до суду не є простроченою, а у відповідача, як позичальника, відсутній обов`язок щодо її дострокового повернення.
Отже, висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким суд надав належну правову оцінку, а тому не потребують повторної оцінки апеляційним судом.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення в оскаржуваній частині та відсутність підстав для його скасування.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування у цій частині відсутні.
За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою ухвалення постанови у цій справі є 26 вересня 2025 року - дата складення повного судового рішення.
Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 травня 2025 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і не може бути оскаржена у касаційному порядку, крім випадків, передбачених ч.2 ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий-суддя

Судді: