ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
16 жовтня2025 року
м. Київ
 
справа № 376/3844/24
провадження № 51-1045 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
 
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:                                                       
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 , 
 
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
 
заявника                                                                 ОСОБА_6 (у в режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні  касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Сквирський районний суд Київської області ухвалою слідчого судді від 30 грудня 2024 року задовольнив частково скаргу ОСОБА_6 та зобов`язав уповноважену особу ВП № 1 Білоцерківського РУП ГУНП у Київській області внести відомості про вчинення 14 листопада 2024 року кримінального правопорушення і розпочати досудове розслідування; зобов`язав уповноважену особу ВП № 1 Білоцерківського РУП ГУНП у Київській області надати ОСОБА_6 витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР), що підтверджує внесення за повідомленням ОСОБА_6 від 26 листопада 2024 року відомостей про вчинення 14 листопада 2024 року кримінальних правопорушень; зобов`язав уповноважену особу повідомити заявника про початок і закінчення досудового розслідування.
У задоволенні решти вимог відмовив.
Суддя Київського апеляційного суду ухвалою від 12 лютого 2025 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на вищезазначену ухвалу слідчого судді. 
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі ОСОБА_6 не погоджується з ухвалою слідчого судді Сквирського районного суду Київської області від  30 грудня 2024 року та просить скасувати ухвалу судді Київського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року у зв`язку з істотними порушеннями вимог процесуального закону, зобов`язати слідчого суддю Київського апеляційного суду визнати його потерпілим у справі № 376/3844/24.
На обґрунтування своїх доводів зазначає, що:
- слідчий суддя в ухвалі суду вказав неправдиві відомості про те, що ОСОБА_6 не з`явився в судове засідання, про час та місце розгляду скарги був повідомлений належним чином;
- ОСОБА_6 не був повідомлений належним чином про час і місце розгляду його скарги 30 грудня 2024 року, у зв`язку з чим не був присутнім під час судового засідання в Сквирському районному суді Київської області;
- з ухвалою суду апеляційної інстанції ОСОБА_6 не погоджується, посилаючись на ч. 2 ст. 55 і ч. 3 ст. 8 Конституції України, у зв`язку з тим, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили його конституційні права і свободи.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу та просив суд касаційної інстанції: 
- скасувати ухвалу слідчого судді від 30 грудня 2024 року в частині відмови про визнання його потерпілим;
- скасувати ухвалу судді Київського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року про відмову у відкритті апеляційного провадження;
- зобов`язати відділ поліції № 1 Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області внести відомості до ЄРДР про вчинення кримінальних правопорушень та визнати його потерпілим відповідно до вимог КПК;
- звернути увагу на невиконання Білоцерківським РУП ГУНП в Київській області вимог ст. 214 КПК;
- прийняти обґрунтоване справедливе судове рішення за результатами касаційної скарги. 
Прокурор ОСОБА_5  заперечувала щодо задоволення поданої  касаційної скарги та просила Суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни, яка, на її думку,  є законною і умотивованою.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга  ОСОБА_6 не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної  інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 438 КПК передбачено, що підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначеної в п. 1 ч. 1 цієї статті КПК підстави суд касаційної інстанції має керуватися ст. 412 КПК.
Положеннями ч. 2 ст. 424 КПК передбачено, що ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Заперечення проти інших ухвал можуть бути включені до касаційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками апеляційного провадження.
Тому ухвала слідчого судді Сквирського районного суду Київської області від 30  грудня 2024 року не може бути предметом касаційного розгляду, у зв`язку з чим Суд не вбачає підстав для надання оцінки доводам касаційної скарги щодо необґрунтованості зазначеного рішення з підстав, наведених у касаційній скарзі. 
Що стосується доводів про незаконність ухвали  Київського апеляційного суду від  12  лютого 2025 року про відмову у відкритті апеляційного провадження, то Суд вважає за необхідне зазначити таке.
Як убачається зі змісту ухвали від 30 грудня 2024 року, слідчим суддею відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_6 у частині визнання його потерпілим у кримінальному провадженні.
Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу слідчого судді  в частині невизнання його потерпілим у кримінальному провадженні та зобов`язати слідчого суддю визнати його потерпілим у провадженні  № 376/3844/24.
Під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_6 , суддя апеляційного суду, навівши в оскаржуваній ухвалі  відповідні обґрунтування з огляду на положення, передбачені ч. 3 ст. 307 та ст. 309 КПК, зазначив про те, що ухвала слідчого судді про відмову в задоволенні скарги щодо визнання ОСОБА_6 потерпілим, не підлягає окремому апеляційному оскарженню, та на підставі ч. 4 ст. 399 КПК відмовив у відкритті апеляційного провадження. 
Положеннями ст. 24 КПК встановлено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У Рішенні Конституційного Суду України від 17 березня 2020 року № 19-рп/2011 викладено офіційне тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, в якому зазначено, що згідно з положеннями ч. 2  ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Водночас Конституційний Суд України зауважив, що відповідно до принципу верховенства права держава має запровадити таку процедуру апеляційного перегляду справ, яка забезпечувала б ефективність права на судовий захист на цій стадії судового провадження, зокрема давала б можливість відновлювати порушені права і свободи та максимально запобігати негативним індивідуальним наслідкам можливої судової помилки (абз. 9 пп. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018).
Системний аналіз положень ч. 3 ст. 124, п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України дає підстави вважати, що юрисдикція судів (зокрема, першої та апеляційної інстанцій) поширюється на розгляд і вирішення по суті справ в юридичному спорі та кримінальному обвинуваченні, а також інших справ у передбачених законом випадках.
Зазначені конституційні приписи спрямовані на забезпечення розумних строків розгляду справи судом (п. 7 ч. 2 ст. 129 Основного Закону України), оскільки апеляційний перегляд будь-якого процесуального судового рішення, яким не вирішується справа по суті, призведе до затягування судового процесу, а отже, і до порушення розумних строків розгляду та вирішення по суті справи судом, що нівелює зміст права на доступ до правосуддя.
У Рішенні від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 Конституційний Суд України вказав, що забезпечення права на апеляційний перегляд справи, передбаченого п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України, слід розуміти як гарантоване особі право на перегляд її справи в цілому судом апеляційної інстанції; забезпечення права на апеляційний перегляд справи - одна з конституційних засад судочинства - спрямоване на гарантування ефективного судового захисту прав і свобод людини і громадянина з одночасним дотриманням конституційних приписів щодо розумних строків розгляду справи, незалежності судді, обов`язковості судового рішення тощо.
Таким чином, право на апеляційний перегляд справи, передбачене п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України, є гарантованим правом на перегляд у суді апеляційної інстанції справи, розглянутої судом першої інстанції по суті. Водночас зазначений конституційний припис не позбавляє законодавця повноваження передбачити можливість апеляційного оскарження будь-якого рішення, яке суд ухвалює під час розгляду справи, не вирішуючи її по суті, або встановити обмеження чи заборону на оскарження в апеляційному порядку окремих процесуальних судових рішень, якими справа не вирішується по суті.
Отже, Суд, з урахуванням відповідних висновків Конституційного Суду України, доходить переконання, що  ст. 129 Конституції України  гарантує право на апеляційний перегляд справи по суті, а не кожного судового рішення в межах кримінального провадження.
При цьому Верховний Суд ураховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення  від  08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України», де визначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги.
Разом з тим цей Суд у рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати самої сутності цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (п. 57 рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства»; п. 96 рішення від 13 лютого 2001 року в справі «Кромбах проти Франції»).
Такі обмеження права на апеляційне оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування встановлені приписами статей 307, 309, 392 КПК. 
Положеннями ч. 3 ст. 392 КПК визначено, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 307 КПК ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:
1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора;
1-1) скасування повідомлення про підозру;
2) зобов`язання припинити дію;
3) зобов`язання вчинити певну дію;
4) відмову в задоволенні скарги. 
Положення ч. 3 ст. 307 КПК щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду від 17 червня 2020 року № 4-р(ІІ)/2020. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених п. 9 -1 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру.
Положеннями  ст. 309 КПК  також визначено  перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку під час досудового розслідування, та передбачено, що скарги на інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
При цьому, зазначеними  вище положеннями КПК не передбачено апеляційне оскарження судових рішень щодо відмови в задоволенні скарги про визнання особи потерпілою в провадженні. 
Згідно з положеннями ч. 4 ст. 399 КПК, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями статті 394 цього Кодексу.
Таким чином, суддя-доповідач суду апеляційної інстанції, дотримуючись вимог статей 307,  309, ч. 4 ст. 399 КПК, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмовити у відкритті апеляційного провадження з огляду на те, що ухвала слідчого судді про відмову в задоволенні скарги про визнання потерпілим не підлягає перегляду в апеляційному порядку.
Тож, ураховуючи те, що під час постановлення ухвали апеляційного суду не було допущено порушень вимог КПК, які  перешкодили чи могли перешкодити судді суду апеляційної інстанції прийняти законне й обґрунтоване рішення, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу судді суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу  ОСОБА_6  залишити без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від  12 лютого 2025 року про відмову у відкритті апеляційного провадження - без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                           ОСОБА_3